Робин Кук
Чуждо тяло

Част 8 от „Джак Степълтън/Лори Монтгомъри“

Превод от английски: Васил Велчев, 2010

chitanka.info

Посвещава се на Самарт Гаутам,

с надеждата, че неговото поколение и предишното ще живеят в почтителна хармония.

Пожелавам ти велик живот, малко момче!

„Ако някой се мисли за свободен, той е свободен, ако някой мисли, че не е свободен, той не е свободен.

Истината е, че мисленето прави нещата каквито са.“

Ащавакра Гита, 1:11

Пролог

15 октомври 2007 г.

Понеделник, 19:00 часа

Делхи, Индия

Само дългогодишни жители на Делхи, развили неимоверна чувствителност към промени в градския трафик, биха могли да кажат, че часът пик е достигнал връхната си точка и сега клони надолу. За измъченото, нетренирано ухо какофонията от клаксони, сирени и скърцане продължаваше да е все тъй непоносима дори и по това време на деня. Блъсканицата не изглеждаше да намалява. Имаше ярко боядисани камиони; автобуси с толкова много висящи извън вратите и по покрива пътници, колкото и вътре; всевъзможни коли — от стари неповратливи мерцедеси до миниатюрни марути; навалица от бяло-жълти таксита; авторикши; различни мотоциклети и мотопеди, много от тях превозващи цели семейства; и цели рояци черни стари велосипеди. Хиляди пешеходци се движеха се на зигзаг из едва пъплещия трафик, докато ордите от мръсни деца, облечени в дрипи, протягаха ръце в отворените прозорци с надеждата да получат по някоя монета. Крави, кучета и глутници от диви маймуни бродеха по улиците. А над всичко се стелеше задушаваща пелена от прах, смог и всеобхватна омара.

За Басант Чандра това бе поредното разочароващо вечерно пътуване в града, в който бе живял през всичките си четиридесет и седем години. С повече от четиринадесет милиона население, човек трябваше да се помири с подобен трафик и Басант, като всички останали, се бе научил да се справя. Точно тази вечер бе дори много по-толерантен, отколкото обикновено, тъй като бе отпочинал и доволен от посещението при любимото си момиче на повикване, Каумуди.

Като цяло Басант беше мързелив, вечно сърдит и сприхав човек, който се чувстваше измамен в този живот. Израснал в Кшатриа, семейство от висшата каста, той смяташе, че родителите му са го оженили неизгодно за жена от Вайшия, макар баща му да стана шеф във фармацевтичната фирма на сват си като част от споразумението, докато той самият се превърна в мениджър по продажбите, изоставяйки предишната си служба на продавач на камиони „Тата“. Последният удар по самочувствието на Басант дойде с раждането на децата му, пет момичета, в момента на възраст двайсет и две, шестнайсет, дванайсет, девет и шест. Имаше и едно момче, но жена му го пометна в петия месец, за което той открито я обвиняваше. Според него тя го бе сторила целенасочено, работейки без отдих като лекарка по вътрешни болести в една обществена болница. Той си спомняше деня, сякаш беше вчера. Имаше чувството, че може да я убие.

Обзет от подобни мисли, той удари отчаяно по волана, докато влизаше в запазеното място на паркинга срещу къщата на родителите си, където той и семейството му живееха. Беше мръсна триетажна бетонна сграда, боядисана в неизвестен момент в миналото. Покривът беше плосък, а рамките на прозорците — метални. На първия етаж се намираше малък кабинет, където жена му, Мийта, от време на време преглеждаше няколкото си частни пациента. Останалата част от първия етаж заемаха възрастните му родители. Басант и семейството му живееха на втория етаж, а по-малкият му брат, Тапасбрати, и семейството му бяха на третия.

Докато критично оглеждаше къщата, която далеч не беше онази, в която бе очаквал да живее на този етап от живота си, той видя, че зад него спря някаква кола, блокирайки изхода му. Басант хвърли бърз поглед в огледалото за обратно виждане и присви очи на светлината на фаровете. Единственото, което успя да различи на мътния блясък, беше емблемата на мерцедес.

— Какво е това, по дяволите? — ядоса се той. По принцип никой нямаше право да паркира зад него.

Той отвори вратата и се измъкна от купето с намерението да отиде до шофьора на мерцедеса и да му каже какво мисли по въпроса. Но не се наложи. Шофьорът и двамата му пътници вече бяха слезли и се приближаваха заплашително.

— Басант Чандра? — попита онзи, който вървеше най-отпред. Не беше едър, но излъчваше безспорна аура на властна злост с тъмното си лице, щръкнала коса и рокерското кожено яке, опънато над тясната му бяла тениска, разкриваща силно, атлетично тяло. Шофьорът изглеждаше не по-малко заплашителен. Беше огромен.

Басант отстъпи инстинктивно назад, когато в главата му прозвънна един алармен звънец. Очевидно не ставаше въпрос за случайна среща.

— Това е частна собственост. — Басант се опита да звучи уверено, макар да не се чувстваше така.

— Не това е въпросът — каза мъжът с рокерското яке. — Въпросът е: ти ли си онова лайно, което се казва Басант Чандра?

Басант преглътна мъчително. Предупредителният сигнал в главата му се замени от сигнал за тревога. Може би не трябваше да удря проститутката толкова силно. Той отмести очи от шофьора сикх към втория мъж, който бе извадил пистолет от джоба на якето си.

— Аз съм Басант Чандра — успя да произнесе Басант. Гласът му изскърца и прозвуча странно дори за самия него. — Какъв е проблемът?

— Ти си проблемът — отвърна мъжът с коженото яке. Той посочи с дулото зад раменете си. — Влизай в колата. Наети сме да ти налеем малко ум в главата. Ще се повозим.

— Аз… Аз… Не мога да ходя никъде. Семейството ми ме чака.

— Ама, разбира се! — каза очевидният лидер на групата с къс, циничен смях. — Точно за това трябва да поговорим. Влизай в колата, преди Субрата да загуби търпение и да те гръмне — нещо, което знам със сигурност, че гори от нетърпение да направи.

Басант вече видимо се разтрепери. Той отчаяно отмести поглед от едното заплашително лице към другото, а после към пистолета в ръката на Субрата.

— Да го застрелям ли, Сахин? — попита Субрата и вдигна снабдения със заглушител пистолет.

— Разбираш ли сега какво имам предвид? — попита Сахин, като разпери ръце с дланите нагоре. — Влизаш ли в колата, или…?

Изпитвайки непреодолимо желание да хукне и да се скрие в тъмнината, но и вцепенен от ужас да не би да получи куршум в гърба, Басант се насили да тръгне напред, като се питаше дали не трябва да изтича към средата на оживената улица. Неспособен да мисли с почти парализирания си мозък, той се оказа до черния мерцедес, където Субрата му отвори задната врата със свободната си ръка. После натисна главата му надолу и набута торса му, преди да заобиколи и да се качи от другата страна. Той още държеше пистолета и правеше всичко възможно Басант да го вижда.

Без повече приказки Сахин и шофьорът се качиха отпред. Колата излезе на улицата и се вля в трафика.

— Към бунището ли? — попита шофьорът.

— Към бунището, Суреш — кимна Сахин.

В първия момент Басант бе прекалено ужасен, за да каже нещо, но след десетина минути повече се ужасяваше да мълчи. Гласът му потрепери, но после придоби известна увереност.

— Защо е всичко това? — попита той. — Къде ме водите?

— Водим те на бунището. — Сахин се обърна назад. — Мястото, на което смятаме, че принадлежиш.

— Не разбирам — избъбри Басант. — Ами че аз не ви познавам бе, хора!

— Това ще се промени, като започнем от тази вечер.

Басант усети прилив на надежда. Не че беше щастлив от перспективата, но Сахин намекваше за дългосрочни отношения, което означаваше, че не се канят да го застрелят. Като мениджър по продажба на лекарства му мина през ума, че тези хора може би се интересуват от някаква дрога. Проблемът беше, че Басант имаше достъп само до лекарства, които фирмата на тъста му правеше — това бяха предимно антибиотици, а тормоз като сегашния заради едни антибиотици изглеждаше прекален.

— Има ли нещо, с което да ви помогна? — попита той с надежда.

— О, да! Със сигурност! — отвърна Сахин, без да уточнява.

Известно време пътуваха в мълчание. Най-накрая Басант отново не издържа:

— Само ми кажете, ще се радвам да помогна с каквото мога.

Сахин се обърна назад и го погледна за миг, но не заговори. Породилата се лека надежда у Басант бързо се изпари. Треперенето му се завърна отмъстително. Интуицията му подсказваше, че тази работа няма да свърши добре. Когато шофьорът натисна спирачка, за да даде път на една биволска каруца, Басант си помисли за миг дали да не отвори вратата, да скочи и да избяга в прашната тъмнина. Един поглед към скута на Субрата, където си почиваше пистолетът му, предизвика мигновен отговор.

— Дори не си го и помисляй — каза Субрата, сякаш прочел мислите му.

След петнайсет минути напуснаха главния път и се насочиха към сметището. През прозорците можеха да се видят малките огньове, чиито пламъчета облизваха купищата боклуци, изпращайки спирали от дим към небето. Мърляви деца подскачаха по остатъците в търсене на храна или нещо със съмнителна стойност. Плъхове с размерите на зайци застиваха за миг, хванати в светлината на фаровете, докато притичваха през шосето.

Като се плъзна между няколко големи купчини с боклук с височина на цял етаж, шофьорът направи обратен завой и обърна колата с лице към пътя, от който бяха дошли. Остави двигателя да работи. Тримата главорези излязоха. Шофьорът отвори вратата за Басант. Когато той не реагира, шофьорът се пресегна, хвана куртата[1] му и го измъкна навън. Басант усети, че се задушава от дима и вонята. Като не му позволи да се освободи, шофьорът продължи да го дърпа към светлината на фаровете, където го пусна рязко. Басант направи всичко възможно, за да остане на крака.

Сахин, който държеше един бокс в дясната си ръка, се приближи, и преди Басант да успее да реагира, го удари силно в лицето. Той залитна назад, изгуби равновесие и падна в смърдящия боклук. С пищящи уши и рукнала от носа кръв, Басант се претърколи по корем и се опита да се изправи, но ръцете му потънаха в размекнатите боклуци. В същото време усети, че в лявата му ръка се е забило парче стъкло. Хванаха го за глезена и го измъкнаха върху твърдата пътна настилка. Моментално някой го изрита в корема и му изкара въздуха.

Той успя да си поеме дъх чак след няколко минути. Когато най-после се съвзе, Сахин се пресегна надолу, хвана предницата на куртата му и го издърпа да седне. Басант вдигна ръце нагоре в опит да предпази лицето си от следващ удар, но такъв не последва. Тогава предпазливо отвори очи и погледна към жестокото лице на нападателя си.

— А сега, след като привлякох вниманието ти, искам да ме слушаш внимателно — изръмжа Сахин. — Ще ти кажа няколко неща. Знаем що за боклук си. Знаем какво си причинявал на най-голямата си дъщеря, Вийна, откак е навършила шест години. Знаем, че я принуждаваш да мълчи, като заплашваш, че ако се разприказва, ще постъпиш по същия начин с останалите четири момичета. Освен това сме наясно какво причиняваш на майка им.

— Никога не съм… — започна Басант, но бе прекъснат от злобен удар по лицето.

— Дори не се опитвай да отричаш, мръсник такъв, иначе направо ще те смеля и ще те оставя тук да те изядат плъховете и дивите кучета.

Сахин погледна към треперещия Басант, преди да продължи.

— Това не е някакъв опит за сплашване. И ние, и ти знаем много добре, че това, което говоря, е истина, мазен мръсник такъв! Ето какво ще ти кажа: това е предупреждение! Само да докоснеш някоя от дъщерите си или пък жена си в яда си, ще те убием. Съвсем просто е. Наели са ни да го направим и да знаеш, че няма да ми мигне окото да го изпълня. Чакам само да ми дадеш повода. Това е посланието. Някакви въпроси? Искам да съм напълно сигурен, че си ме разбрал.

Басант кимна. Проблясък на надежда прекоси ужасеното му съзнание. Настоящият кошмар беше само предупреждение.

Сахин неочаквано го удари още веднъж, събаряйки го по гръб, от което ушите му писнаха и носът му за пореден път се разкървави.

Без да каже друго, Сахин взе бокса си, погледна за миг надолу към Басант, махна на придружителите си да го последват и се върна в черния мерцедес.

Осъзнал, че са го оставили на мира, Басант седна с чувство на върховно облекчение, след което се опита да се изправи. Миг по-късно хлътна отново в рехавия боклук, но все пак успя да излезе на пътя, когато големият седан се насочи към него, пропускайки го на сантиметри. Басант гледа след колата, докато червените стопове се изгубиха в пушека и омарата. Едва тогава си даде сметка за мрака и зловонието, които го заобикаляха и за факта, че носът и ръката му кървят, че около него се е събрала малка групичка безпризорни хлапаци и че плъховете се приближават. Обхванат от нов страх и погнуса, той се опита отново да се изправи, измъквайки се от меката хлъзгава маса отпадъци и накрая успя да се задържи прав, като правеше гримаси от болка. Въпреки че трудно се виждаше заради безлунната нощ, той закуцука напред с разперени ръце като слепец. Наложи му се да върви дълго, преди да достигне улица с движение. Не беше приятно и определено бе плашещо, но нали все пак бе жив.

* * *

По същото време в един квартал на Ню Делхи

На оживена търговска улица, вклинена между типични триетажни подсилени с бетон търговски сгради, чиито фасади бяха почти напълно покрити с надписи на хинди и на английски, се издигаше открояващата се модерна пететажна сграда на болница „Кралица Виктория“. В рязък контраст с околните постройки, тя бе построена от огледално кехлибарено стъкло и зелен мрамор. Наречена на обичаната британска кралица от 18-ти век, за да се нрави на съвременните медицински туристи, а също и на рязко нарастващата индийска горна средна класа, болницата беше като маяк на модерността, пронизващ центъра на индийското безвремие. Също в контраст с пълноводието от малки фирмички, повечето от които бяха още отворени, оживени, и хвърляха остра синьо-бяла флуоресцентна светлина върху улицата, болницата изглеждаше приспана за нощта с малкото светнати вътре лампи, пронизващи затъмнените стъкла.

Като се изключат двамата високи, облечени в традиционни костюми портиери сикхи, стоящи от двете страни на входа, нищо не подсказваше, че болницата работи. Вътре денят несъмнено бе приключил. Като трета по големина болница без звено за неотложна помощ, в „Кралица Виктория“ се извършваха само планови операции. Мръсните чинии от вечерята вече бяха събрани, измити и сложени в съответните шкафове, и повечето посетители си бяха тръгнали. Медицинските сестри, раздали вечерните лекарства, се занимаваха със сваляне и поставяне на нови превръзки, или седяха, осветени от ярките конусни лампи, в сестринския пункт, довършвайки вкарването на данни в електронните картони на пациентите.

След един трескав ден с трийсет и седем важни операции, беше отморяващо и спокойно време за всички, включително и за сто и седемнайсетте пациенти: за всички наистина, с изключение на Вийна Чандра. По времето, когато баща й излизаше от смрадливото гнусно сметище, Вийна стоеше в полуосветената стая за анестезии в празното операционно отделение, където единствената светлина се процеждаше от мъждивия коридор. Тя се опитваше с треперещи пръсти да пъхне иглата на десеткубиковата спринцовка в гумения връх на шишенце със суксаметониум, лекарство с мигновен парализиращ ефект, свързано с курарето. Обикновено се справяше с лекота с подобни дейности. Вийна беше медицинска сестра; беше се дипломирала в известния „Обединен индийски институт за здравни науки“ почти преди три месеца. След завършването си бе назначена от една американска фирма, „Международни медицински сестри“, която на свой ред я бе прехвърлила в болница „Кралица Виктория“, след като й осигури кратка специализация.

Като внимаваше да не се убоде с иглата — нещо, което можеше да се окаже смъртоносно — Вийна отпусна ръце за момент и се опита да се отпусне. Беше кълбо от нерви. Нямаше представа дали ще е в състояние да изпълни задачата, която й бе възложена. Изглеждаше невероятно, че изобщо се бе съгласила да го направи. Трябваше да напълни спринцовката, да я занесе до стаята на Мария Ернандес, където се предполагаше, че жената е излязла от упойката след операцията за смяна на тазобедрената става, да я инжектира в системата й и без никой да я види, бързо да се върне. Вийна знаеше, че е почти невъзможно да не се натъкне на някого, затова не бе съблякла бялата сестринска униформа, с която бе прекарала целия ден. Надяваше се, че ако някой я види, няма да му се стори странно, че е в болницата, макар тя да работеше дневна, а не нощна смяна.

За да се успокои, Вийна затвори очи и в следващия момент се пренесе четири месеца назад, когато баща й за последен път й се беше заканвал. Бяха вкъщи, неговите родители седяха в дневната, майка й бе на работа, а сестрите й бяха излезли да се порадват на неделния следобед с приятелки. Напълно неочаквано баща й я бе притиснал в ъгъла на банята. Докато телевизорът гърмеше в съседната стая, той започна да я блъска, а след това да я ругае. Беше много хитър по отношение на това къде и как я удря — никога не оставяше и следа по лицето й. Яростта му бе вулканична и единственото, което Вийна можеше да направи, бе да не вика. Тъй като подобно нещо не се бе случвало повече от година, тя си мислеше, че е преодоляно. Но сега вече знаеше, че никога няма да престане. Единственият начин да се измъкне от ръцете на баща си бе да напусне Индия. Но се страхуваше за сестрите си. Знаеше, че баща й е неспособен да контролира импулсите си. Ако тя се махнеше, той несъмнено щеше да избере някоя от сестрите й, която да подложи на безчинствата, които сега търпеше тя самата. Не можеше да го понесе.

Внезапен трясък от удар на метал в пода я върна рязко в настоящето и сърцето й пропусна един такт. Тя трескаво пъхна шишенцето и спринцовката в едно чекмедже, натъпкано с игли за системи. Изведнъж в операционната нахлу ярка светлина от главния коридор. С разтуптяно сърце Вийна се приближи до малкото армирано прозорче и погледна навън. В тъмната стая за анестезии можеше да бъде сигурна, че никой не я забелязва. Отдясно тя видя, че главните врати към външния коридор моментално се отвориха. Секунда по-късно се появиха двама чистачи, облечени с болнични униформи. Мъжете носеха мопове. Те вдигнаха празните кофи, които бяха оставили минути преди това, и тръгнаха по коридора, минавайки на крачка от Вийна.

Изпита облекчение. Върна се отново в стаята и извади шишенцето и спринцовката. Сега беше още по-нервна от преди. Неочакваното идване на чистачите й напомни колко лесно е да я хванат в операционната, и ако я хванат — колко трудно би могла да обясни присъствието си там. Като трепереше все по-силно, тя продължи да се опитва, докато накрая вкара иглата в шишенцето. Напълни спринцовката до нивото, което бе определила преди това. Искаше дозата да е силна, но все пак не прекалено голяма.

Краткият й, свързан с неприятни спомени унес, й бе припомнил с болезнена яснота защо е принудена да направи това, което й бе възложено. Беше се съгласила да приспи завинаги една възрастна американка с отдавнашни сърдечни проблеми в замяна на гаранция от работодателя си, че майка й и сестрите й ще бъдат защитени за в бъдеще от баща им, който ги малтретираше. Изборът беше труден за Вийна, направен импулсивно с идеята, че това е единствената възможност за получаването на някаква свобода не само за себе си, но и за единадесетте си приятелки, с които беше постъпила едновременно в „Международни медицински сестри“.

Вийна остави шишенцето, хвърли опаковката от спринцовката и тръгна към вратата. Ако искаше да доведе докрай плана, трябваше да се концентрира и да е внимателна. Преди всичко трябваше да се опита да действа така, че никой да не я види, особено около стаята на жертвата. Ако се случеше да се натъкне на някого в друга част на болницата, щеше да каже, че се е върнала тази вечер, за да проучи състоянието на Мария Ернандес чрез картотеката.

Вийна открехна вратата и я отвори бавно, подаде глава навън, за да огледа коридора в двете посоки. В момента няколко от чистачите продължаваха да бършат пода и да бърборят. Бяха обърнати с гръб към нея. Тя излезе в коридора и леко затвори вратата, преди безшумно да напусне района на операционното. Точно преди да затвори вратите към главния вход, се обърна назад към чистачите. Изпита облекчение. Не бяха разбрали за присъствието й.

Отказвайки се от асансьора не толкова, за да не налети на някого, но и да не бъде принудена да завърже разговор, Вийна използва стълбището до четвъртия етаж. Там тя отново предпазливо огледа коридора в двете посоки. Не се виждаше никой, дори на сестринския пункт, облян в ярка светлина в центъра на етажа. Явно сестрите бяха по стаите, за да изпълняват задълженията си. Вийна се надяваше да няма никой в стаята на Мария Ернандес, намираща се в противоположната посока — на три врати разстояние от стълбището, на което стоеше в момента. Чуваха се само заглушените звуци на многобройните телевизори и далечното пиукане на близките монитори.

За да събере смелост, тя плъзна вратата, затвори очи и облегна глава на бетонното стълбище. Преговори мислено онова, което й предстоеше да извърши — стъпка по стъпка, избягвайки възможните грешки. И си спомни как бе стигнала до тази невъобразима точка в живота си. Всичко се бе решило този следобед, когато се прибра след работа в жилището си. От нея и останалите единадесет сестри, наети от „Международни медицински сестри“, се изискваше да живеят в тази вила, която може би някой американец би нарекъл бунгало, но всъщност представляваше огромно имение от ерата на британското господство. Момичетата живееха там в лукс, заедно с четиримата администратори на организацията. Още щом влезе през входната врата, Вийна почувства, че пулсът й забързва и мускулите й се напрягат, както това се случваше винаги. Налагаше й се да е постоянно нащрек.

Като типична индийка, тя съзнаваше, че проявява склонност да отстъпва пред мъжкия авторитет. Когато се присъедини към „Международни медицински сестри“, главно заради обещанието да й помогнат да емигрира в Америка, тя естествено очакваше Кал Морган, шефът на организацията, да я третира така, както я третираше баща й. За съжаление, този естествен отклик не мина без проблеми. Трийсет и две годишният американец Кал интерпретира вниманието и респекта й към него като флирт, което на свой ред създаде безброй недоразумения. Ситуацията бе трудна и за двамата, и остана неразрешена поради липсата на комуникация. Вийна се страхуваше да не опропасти шансовете, които „Международни медицински сестри“ й даваше да емигрира, а Кал се страхуваше да не я изгуби, защото бе една от най-добрите и се открояваше като лидер сред останалите.

Както всеки работен следобед така и този, щом влезе в къщата и въпреки напрежението между двамата, Вийна потърси Кал в облицованата с ламперия библиотека, която той бе превърнал в свой офис. В края на всяка смяна се изискваше от сестрите да се отчитат на един от четиримата ръководители на фирмата — президента Кал Морган, вицепрезидента Петра Дендроф, началник компютърното звено Даръл Уилямс или на психолога Сантана Рамос, в зависимост от това кой от тях бе наел въпросната сестра. Вийна трябваше да се отчита на Кал, тъй като бе назначена от него два месеца по-рано, при създаването на компанията. Всеки ден на сестрите в допълнение към обичайните им сестрински задължения се възлагаше тайно да прехвърлят купища информация за пациенти от централните компютри на шестте частни болници, в които бяха работили, и да докладват на определения администратор. По време на специализацията им в Съединените щати те бяха специално инструктирани за тази дейност. Обясниха им, че една от първостепенните функции на „Международни медицински сестри“ е да получава данни, свързани с изхода на хирургически интервенции. Защо компанията се интересуваше от тези данни не бе обяснено и никой всъщност не го беше грижа. Нелегалното усилие вече бе компенсирано с изплащането на американска сестринска заплата, която бе десет пъти по-висока от тази на индийските им колежки, и — което бе още по-важно — те бяха получили обещание да бъдат преместени в Америка след шест месеца.

Напрегната както винаги, Вийна отиде в офиса на Кал този следобед, а той увеличи притеснението й още повече, като й каза да затвори вратата след себе си и да седне на дивана. Уплашена да не последва поредна сцена на съблазняване, тя се подчини, но той я шокира напълно с нещо съвсем различно. Каза й, че е научил същия ден цялата история за баща й и как я шантажира. Смаяна и унизена, Вийна се ядоса на най-добрата си приятелка, Самира Пател, тъй като й стана ясно, че тъкмо тя е разкрила най-тъмната й тайна. Самира също бе медицинска сестра, която бе специализирала с Вийна и се бе присъединила към „Международни медицински сестри“ заедно с нея. Тя също искаше да емигрира в Съединените щати, но по различна причина. Запозната със свободата на Запад от снимките в Интернет, тя презираше ограничения според нея живот в Индия, който й се натрапваше. Обичаше да нарича себе си „свободен дух“.

След като Кал й съобщи, че знае тайната й, Вийна се изправи с намерението да избяга, без дори да мисли къде ще отиде, но Кал я хвана за ръката и я накара да седне обратно. За нейна изненада, вместо да я обвинява и порицава, както очакваше, той прояви съчувствие и й каза, че тя не е виновна с нищо за поведението на баща си. И че може да й помогне, ако тя му помогне. Гарантирал й, че баща й никога повече нямало да я докосне с ръка — нито нея, нито сестрите, нито майка й. А ако се опитал, щял да изчезне.

След като се убеди, че е напълно сериозен, Вийна го попита какво може да направи за него. Кал започна да й обяснява, че данните от хирургията, които те събирали, не отговаряли на очакванията. Данните били твърде позитивни и те започнали да осъзнават, че трябва да се погрижат за влошаване на показателите; възнамерявали да го направят с помощта на суксаметониум. Първоначално Вийна бе шокирана от плана, най-вече защото нямаше представа защо са им тези „лоши данни“, но колкото повече Кал я убеждаваше, че се налага да го направи само веднъж и ще е свободна, толкова повече тя осъзнаваше, че никога повече няма да получи подобно предложение; това я накара да вземе импулсивното решение да съдейства. И не само се съгласи да съдейства, а искаше да го направи веднага, в същия момент, за да не би да размисли по-нататък и да се откаже.

С подновена решимост да приключи час по-скоро и с ясна идея за последователността на манипулациите, Вийна си пое дълбоко дъх. След това се оттласна от бетонната колона на стълбището, отвори очи и за пореден път огледа коридора, за да се увери, че е празен. С напрегнато пулсиране в слепоочията тя тръгна енергично към болничната стая на Ернандес. Беше направила едва няколко крачки, когато една от вечерните сестри излезе от отсрещната стая, карайки я да се закове на място. За щастие, изобщо не забеляза Вийна. Беше съсредоточила вниманието си върху подноса в ръката си и продължи нататък по коридора, отдалечавайки се от сестринския пункт. Пак така внезапно, както се бе появила, жената изчезна в друга стая.

Вийна изпусна лека въздишка на облекчение и се огледа. Всичко беше спокойно. Тя закрачи бързо и стигна до стаята на Мария Ернандес за броени секунди. Отвори я, пристъпи вътре и я върна до предишното й, почти затворено състояние. Макар телевизорът да беше включен, звукът бе намален. Лампите на тавана бяха слаби и ъглите на стаята се губеха в полумрак. Това не й попречи да види веднага госпожа Ернандес. Жената бе почти заспала, горната част на леглото бе повдигната на около четиридесет и пет градуса. Излъчваната от екрана на телевизора светлина, подобна на флуоресцентна, освети чертите на лицето й, но орбитите на очите оставаха в сянка, което й придаваше призрачен вид, сякаш вече бе мъртва.

Благодарна, че жената спи, и като искаше да се освободи колкото е възможно по-скоро от тази задача, която я притесняваше, Вийна се втурна към леглото и извади спринцовката от джоба си. Внимаваше да не бутне металните рамки на леглото, докато се протягаше към стойката на интравенозната система. Стараеше се да не привлече вниманието на пациентката и да я събуди. Като държеше входа на системата с една ръка, тя разкъса със зъби опаковката на иглата. След това, сдържайки дъх, мушна иглата. Върхът й се заби меко в маркучето на системата и тя се приготви да натисне буталото. Вместо това едва не подскочи. По необяснима причина Мария Ернандес завъртя главата си към нея и я погледна. Слаба усмивка затрептя по устните й.

— Благодаря ти, скъпа — произнесе жената.

Вийна усети, че кръвта й изстива. Знаейки, че трябва да действа мигновено или никога няма да го направи, тя натисна силно буталото на спринцовката, вкарвайки цялото количество суксаметониум в кръвния поток на пациентката. Това, което я разтърси, бе внезапният гняв от факта, че жената не само се бе събудила, но дори й бе благодарила, явно мислейки, че Вийна й дава лекарство, за да й помогне.

Макар да не се бе замисляла за това на какво ще бъде принудена да стане свидетел, след като инжектира парализиращото лекарство, тя бе ужасена от онова, което видя. Противно на мирната кончина от кинофилмите, каквато предполагаше, че ще последва, и за каквато бе намекнал Кал, това тук бе нещо съвсем различно. Само за секунди тялото на госпожа Ернандес реагира на огромната доза суксаметониум с рязко набъбване на мускулите. Започна се с лицевите, които изкривиха лицето гротескно. Очите се замъглиха от ужас. Тя се пресегна в напразен опит да достигне Вийна, с надеждата да получи помощ. Ръката й започна да се гърчи в неконтролируеми конвулсии. А после дойде внезапната пурпурна сянка, която се разпростря по лицето й, както тъмнината върху луната по време на лунно затъмнение. Неспособна да диша, вече изгубила съзнание, госпожа Ернандес бързо се задуши и разви цианоза.

Ужасена от стореното, обзета от желание единствено да избяга, Вийна беше принудена от чувството си за вина да остане като закована на мястото си и да изгледа мъчителната смърт на пациентката си. За късмет и на двете всичко свърши бързо и очите на госпожа Ернандес се вторачиха сляпо към вечността.

— Какво направих? — прошепна Вийна. — Защо й трябваше да се събужда?

Най-накрая, освободила се от психологически предизвиканата парализа, Вийна се обърна и излетя от стаята. Без дори да помисли за последствията, тя се затича през коридора, отчитайки мимоходом, че сестринският пункт все още е празен. През деня там винаги оставаше поне един дежурен, но не и през нощта.

В асансьора Вийна смътно осъзна, че е сама. Продължаваше да вижда ужасеното, сгърчено лице на госпожа Ернандес. Във фоайето на болницата имаше хора, дори няколко пациенти с близките си, но никой не спря поглед върху нея. Тя знаеше какво трябва да направи — да избяга по-далеч от болницата, колкото се може по-бързо.

Портиерите отвън отвориха стъклената врата, когато я видяха да се приближава. Поздравиха я, докато бързо излизаше, но не получиха отговор. Първоначално беше планирала да излезе през служебния вход, но сега й се стори, че няма никакво значение. Изобщо не я интересуваше дали някой ще я види, или не.

На улицата направи знак на една от жълто-зелените авторикши, които не бяха нищо повече от покрити детски велосипеди с три колела и седалка отзад. Даде адреса на къщата в помпозния квартал Чанакиапури и се качи. Шофьорът потегли внезапно, сякаш са на състезание, надувайки клаксона накъсано, въпреки че нямаше никаква нужда. Тъй като трафикът беше значително намалял, те набраха добра скорост, особено когато достигнаха района на Чанакиапури. По време на пътуването Вийна гледаше право напред и се опитваше да не мисли, но въпреки това не можеше да изхвърли от ума си сгърченото лице на госпожа Ернандес.

Когато стигнаха до къщата, Вийна не можа да убеди шофьора да влезе в алеята, за да я откара до навеса пред главния вход. Не вярвал тя да живее там и не искал да си има неприятности с полицията. Тъй като подобни епизоди с авторикши се бяха случвали два пъти за близо месец, откакто живееше тук, Вийна не се опита да спори. Плати на човека и се забърза към ограденото имение. Когато достигна предната врата, тя не тръгна към стаята, която деляха със Самира, а се отби в библиотеката, с надеждата да завари Кал. Но понеже не го намери, реши да го потърси в официалната всекидневна, където „Международни медицински сестри“ бяха сложили голям телевизор с плосък екран. Там завари Кал и Даръл, погълнати от повторението на мач по американски футбол отпреди няколко дни. Всеки от тях се беше излегнал на един от официалните дивани с бутилка бира „Кингсфишър“ в ръка.

— О! — възкликна Кал, зървайки Вийна и побърза да свали краката си от облегалката на дивана. — Толкова бързо! Готово ли е?

Вийна не отговори. С мрачно изражение тя само му направи знак да я последва и тръгна обратно към библиотеката.

— Какво става? — попита той. Едва сега му хрумна, че нещо тотално се е объркало. Вгледа се в нея по-внимателно. За него, както и за повечето хора, Вийна беше изключително красива комбинация от остри арийски и меки индуски черти, с екзотични по форма синьо-зелени очи, по-черна от нощта коса и златисто-бронзова кожа. Обикновено тя изглеждаше напълно спокойна. Но не и сега. Сочните й тъмни устни бяха стиснати и пребледнели. Кал не можеше да определи дали това изразява гняв, решителност, или е някаква комбинация от двете. — Готово ли е? — повтори въпроса си той.

— Готово е. — Вийна му подаде ключодържателя с флашката, съдържаща здравния картон на Мария Ернандес. — Но имаше проблем.

— Така ли? — попита Кал и погледна флашката, очевидно питайки се дали тя е проблемът. — Проблем ли беше да вземеш данните?

— Не! Вземането на медицинския картон беше лесно.

— Добре — каза Кал, разтягайки думата. — Тогава какво има?

— Ернандес се събуди и ме заговори.

— И? — вдигна рамене той. Виждаше, че момичето е много разстроено, но според него фактът, че жената е говорила с нея не беше толкова необичаен. — Какво ти каза?

— Благодари ми — отвърна Вийна, а от очите й бликнаха сълзи. Пое си дълбоко дъх и се извърна, стараейки се да сдържа емоциите си.

— Е, това е било мило — каза Кал в опит да обърне разговора на шега.

— Тя ми благодари точно преди да я инжектирам — добави Вийна ядосано. Очите й припламнаха, когато се обърна отново към Кал.

— Успокой се! — Тонът му беше нещо средно между предложение и заповед.

— Лесно ти е да го кажеш. Не ти се е налагало да я погледнеш в очите или да наблюдаваш кривенето на лицето й. Не ми каза, че тя ще се гърчи гротескно и ще се оцвети в лилаво, докато се задушава пред очите ми.

— Не знаех.

Вийна го погледна гневно и поклати глава с отвращение.

— Хората, които ми казаха как трябва да се направи, намекнаха, че пациентът ще умре спокойно, защото ще е напълно парализиран.

— Е, излъгали са.

— Съжалявам — сви рамене Кал. — Но се гордея с теб. И както бях обещал, само преди няколко минути научих, че разговорът на моите хора с баща ти е минал отлично. Те са много, много сигурни, че той безусловно ще последва съвета им. Така че отсега нататък не трябва да се страхуваш, че може да се държи непорядъчно с теб, сестрите ти или майка ти. Хората, които изпратих, са напълно убедени, но все пак смятат да проверяват веднъж месечно дали уговорката се спазва. Ти си свободна.

Няколко секунди Кал задържа погледа на Вийна. Беше очаквал някаква позитивна реакция от нея, но такава не последва. Тъкмо вече се канеше да я попита защо не е щастлива от това, че е свободна, тя го шокира, като се нахвърли върху него. Преди той да осъзнае какво се случва, тя хвана ризата му за яката с двете си ръце и я разтвори, почти разкъсвайки я.

Кал инстинктивно стисна Вийна за раменете, но тя успя да смъкне ризата от раменете му и да я дръпне надолу. Объркан от развоя на събитията, той й позволи да я съблече и да я захвърли встрани. После се опита да срещне погледа на Вийна с надеждата за някакво обяснение, но тя беше твърде заета. Без нито секунда колебание опря двете си длани върху голите му гърди и го блъсна, докато краката му не опряха в дивана. В този момент коленете му се свиха и той се озова в седнала позиция. Все така без колебание и без никакво обяснение тя хвана единия му крак, вдигна го, свали обувката му и я запрати към захвърлената риза. Направи същото и с втората. Веднага щом обувките изчезнаха, тя се зае с колана и ципа му, след това свали панталоните, които се присъединиха към ризата и обувките.

— Какво става, по дяволите? — попита Кал, докато тя с неотслабваща сила плъзна палците си зад ластика на гащетата му.

Атлетичното му тяло беше на показ в цялото си великолепие. Това надхвърляше и най-сладострастните му фантазии. Кал Морган наистина беше привлечен от Вийна Чандра още от момента, в който я интервюира преди девет седмици, и я беше преследвал сексуално през цялото това време, но без успех. Кал беше озадачен. Като безспорно най-сексапилното момче от випуска на гимназията в Бевърли Хилс и като студент в Калифорнийски университет в Лос Анджелис, никога не му бяха липсвали женска компания и секс, който той възприемаше като спорт. Но не беше постигнал никакъв напредък с Вийна, което беше объркващо, тъй като тя винаги се държеше така, сякаш не й е безразличен, с благосклонност и специално внимание.

— Защо го правиш? — попита Кал с неподправено смущение, въпреки че не се канеше да й казва да спира.

Към този момент Вийна вече беше разкопчала униформената си престилка. Сега тя беше вперила поглед в Кал с изражение на гневна решителност. За първи път, откакто я бе срещнал, му хрумна, че тя може да е емоционално неуравновесена. Фактът, че беше научил едва днес за насилието, на което е била подлагана от баща си цели шестнайсет години, не му убягна.

Вийна не каза нищо, докато се измъкваше от униформата си. Нито отдели погледа си от този на Кал, докато разкопчаваше сутиена си, за да освободи добре оформените си гърди. За разлика от нея, Кал позволи на погледа си да обхване голотата на Вийна в цялото й великолепие. Той вече знаеше, че тя има поразително тяло, защото я беше виждал по оскъдни бански, когато бяха взели медицинските сестри за един месец в Калифорния за обучението им по компютри и за специализацията им, но сега гледката беше безкрайно по-пленителна.

Вийна все така не се обаждаше, нито пък забавяше темпото. След като се съблече, тя възседна Кал и го насочи вътре в себе си. След това започна да се полюлява ритмично, подпряла ръце на раменете му.

Кал вдигна очи към нейните. Тя продължаваше да го гледа със същата решителност. Ако усещането не беше толкова приятно, би могъл да си помисли, че го наказва за преживяването си в болницата тази вечер. Без да я изчака да свърши, Кал неволно изгуби контрол и достигна до кулминацията. И тъй като тя не спираше, му се наложи да я помоли да го направи.

— Трябва да ме оставиш да си почина — каза той.

Тя реагира незабавно, изправи се веднага и без никакво колебание започна да се облича. Изражението на лицето й си оставаше същото.

Все още дезориентиран от физическото удоволствие след акта на съвкупление, Кал я гледаше и се объркваше все повече и повече. Изправи се.

— Какво правиш?

— Очевидно се обличам — обади се тя за пръв път, откакто беше предприела агресивната си сексуална атака. Тонът й беше предизвикателен — сякаш смяташе въпроса на Кал за идиотски.

— Тръгваш ли си?

— Да — отговори Вийна, докато закопчаваше сутиена си.

Кал я гледаше как вдига дрехите си.

— Хубаво ли ти беше? — попита той. Явно не беше изпитала оргазъм. Беше действала толкова механично, че Кал я оприличи на моторизиран манекен.

— Защо, трябваше ли?

— Да, разбира се — каза Кал, малко огорчен, но и объркан. — Защо не останеш? Трябва да вкарам в архива историята с госпожа Ернандес, но после можем поговорим за преживяването ти в болницата тази вечер. Чувствам, че имаш нужда от това.

— Как ще поговорим?

— Ами ще обсъдим подробностите.

— Подробностите са, че тя се събуди, благодари ми и не си отиде тихо и спокойно.

— Сигурен съм, че не е било само това.

— Трябва да тръгвам — натърти Вийна. Тя се огледа, за да се увери, че си е взела всичко, и тръгна към вратата.

— Чакай! Защо се люби с мен тази вечер и защо го направи по този начин?

— Как съм го направила?

— Ами, агресивно. Това е най-добрият начин, по който може да бъде описано.

— Исках поне веднъж в живота си да докажа, че баща ми греши.

— Какво имаш предвид? — попита Кал с кратък, циничен смях. Започваше да се чувства абсолютно използван, макар и да му е било приятно физически.

— Баща ми винаги ми е казвал, че никой мъж няма да ме пожелае, ако знае моята тайна. Ти знаеш тайната ми, и въпреки това искаш да правиш любов с мен. Баща ми греши.

„О, за бога!“ — помисли си Кал с раздразнение, но не го изрече. Вместо това произнесе с изкуствена усмивка:

— Чудесно, сега вече знаеш. Довиждане.

Той се изправи и започна да се облича. Знаеше, че Вийна го наблюдава, но избягваше погледа й. След малко тя си излезе.

Кал изръси няколко ругатни, докато обличаше останалата част от дрехите си. За своите трийсет и две години той още не беше имал сериозни романтични увлечения, и преживявания като това само го караха да пита дали изобщо иска да се обвързва сериозно. Жените наистина бяха загадъчни и дори луди според него.

С флашката в ръка той напусна библиотеката и потърси Сантана Рамос, тяхната психоложка и медиен гуру. Макар да имаше значителен опит с медиите, защото заедно с Петра Дандероф беше ръководил отдела за връзки с обществеността на болничната корпорация „Най-добрите грижи“, преди да постъпи в „Международни медицински сестри“, Кал нямаше връзки в медийните кръгове, за разлика от Сантана. Тя беше работила в CNN почти пет години.

Той я откри да чете в стаята си едно от любимите си списания по психология, и без да се впуска в неприятните подробности, които беше споделила Вийна, й каза, че са се погрижили за първия пациент. Предаде й флашката с историята на болестта на пациентката. Не спомена нито дума за сексуалната агресия, на която беше подложен.

— Обади се на приятелите си в CNN — каза Кал. — Там е около десет сутринта. Дай им историята, раздуй я като голяма сензация, кажи им, че индийското правителство се опитва да потулва подобни истории. Подхвърли им, че ще има още, защото сега текат разследвания, и ги накарай да го излъчат колкото се може по-бързо.

— Идеално. — Саманта взе флашката. — Мисля, че наистина ще свърши работа — каза тя, изправяйки се.

— И аз — отвърна той. — Захващай се с него.

— Смятай, че съм го направила.

Убеден, че тя ще си удържи на думата, Кал потупа Сантана окуражително по рамото. След като излезе от стаята й, той се насочи към официалната дневна с твърдото намерение да се върне към мача от Националната футболна лига, който гледаха заедно с Даръл. Но докато крачеше, мислите му се върнаха към обезпокоителния епизод с Вийна. Въпреки че тя беше най-добрият им служител, той се запита дали да не обсъди с останалите явната й емоционална нестабилност. Единственото, което го възпираше, беше опасението му, че Петра, която беше против всякакъв флирт между Кал или Даръл и някоя от сестрите, щеше да злорадства и да го изтезава с непрестанното „Казвах ли ти аз“. Отгоре на всичко му беше неудобно, че е бил използван така очевидно. Внезапно Кал се спря. Припомни си последния коментар на Вийна, че „иска поне веднъж в живота си да докаже, че баща й е грешал“.

Защо „поне веднъж“? — запита се Кал. Той вдигна пръст към устата си и разсеяно се замисли.

— О, господи! — възкликна той внезапно. Обърна гръб на официалната всекидневна и хукна към крилото за гости, където бяха настанени медицинските сестри. Когато стигна до стаята на Вийна и Самира, заблъска по вратата, крещейки името на Вийна. След като не получи отговор, опита да отвори вратата с надеждата, че страховете му ще се окажат неоснователни. За жалост не беше така. Завари Вийна да лежи спокойно на леглото си със затворени очи. В ръката си стискаше празна пластмасова опаковка от золпидем.

Той я сграбчи за раменете и грубо я повдигна. Главата й увисна, но очите й се отвориха с големи усилия.

— Божичко, Вийна! — извика Кал. — Защо? Защо го направи?

Знаеше много добре, че ако тя сега умреше, с цялото начинание, така грижливо подготвено от него, щеше да е свършено.

— Това е справедливо — промърмори Вийна. — Живот за живот.

Тя се опита да се отпусне обратно и Кал я пусна върху леглото. Измъкна мобилния си телефон и бързо набра Даръл. Когато Даръл се обади и промърмори, че му пречи да гледа мача, Кал му изрева да млъкне и да извика линейка колкото се може по-бързо, защото Вийна е взела свръхдоза и трябва да й се направи промивка.

После захвърли телефона до леглото и издърпа отпуснатото тяло на Вийна до ръба, така че главата й да увисне надолу, и бръкна с пръст в гърлото й, за да я накара да повърне. Не беше никак приятно. Хубавата част беше, че върху съсипания килим се поръсиха повече от дузина непокътнати таблетки золпидем, както и няколко раздробени. Лошата част беше, че и той самият повърна.

[1] Традиционна дълга мъжка риза в Индия. — Б.пр. ↑

Глава 1

15 октомври 2007 г.

Понеделник, 7:35 сутринта

Лос Анджелис, САЩ

(Едновременно с опитите да бъде накарана Вийна да повърне)

В Лос Анджелис беше прекрасен ден. Горещината, смогът и пушекът от неизбежните за късното лято горски пожари най-накрая бяха изтласкани към вътрешността на континента и бяха заменени за пръв път от много месеци от чист въздух. Докато пътуваше към медицинския център на Калифорнийския университет, Дженифър Ернандес не само можеше да види близката планина Санта Моника, но дори успя да зърне отдалечения хребет на Сан Гейбриъл, красиво озарен от изгряващото слънце.

Чувстваше се великолепно в тази свежа утрин и то не само заради времето. Днес беше първият ден от стажа й в общата хирургия. Дженифър беше студентка четвърти курс по медицина в Калифорнийския университет. Трета поред година участваше в програма по хирургия и беше решила да я избере за своя специалност, но все още смяташе, че не е участвала в достатъчно операции, за да е уверена в решението си. Макар напоследък все повече жени да специализираха хирургия, те все още бяха малцинство. Общата хирургия отнемаше изключително много време, особено за жена, която си бе поставила за цел да има кариера и семейство, а Дженифър вече се замисляше за семейство. След като реши, че се нуждае от повече практика, тя записа хирургията като един от предметите в четвъртата й, последна година в университета. Към положителните й страни, освен острия ум спадаха и сръчните ръце — и двете качества се ценяха изключително много в хирургията. От опита си през трите години в университета тя вече знаеше, че хирургията съчетава в себе си предизвикателство и вълнение.

В първия ден от студентите по медицина се очакваше да облекат престилките си и в осем сутринта да се срещнат с наставниците си в приемната на хирургическото отделение. Както винаги, Дженифър беше подранила. Въпреки че беше едва седем и трийсет и пет, тя вече седеше в приемната, прелиствайки разсеяно някакъв стар брой на списание „Тайм“. В същото време надаваше по някое ухо към емисията на CNN по телевизията и наблюдаваше непрекъснатия поток от влизащи и излизащи лекари, медицински сестри и санитари. Работният ден беше в разгара си. Понеделниците винаги бяха много натоварени, а от графика на таблото ставаше ясно, че всичките двайсет и три операционни зали са вече заети.

Дженифър отпи от кафето си. Притеснението, че може да е закъсняла, постепенно отшумяваше и тя се замисли дали ще бъде приета в престижната програма за обучение на хирурзи в Калифорнийския университет, ако реши, че иска да специализира точно това. А най-вълнуващите новини бяха, че през започващата година цялата университетска болница щеше да се прехвърли в новата сграда „Роналд Рейгън“ от другата страна на улицата, където операционните щяха да разполагат с най-модерното и най-качествено оборудване. Дженифър беше сред най-добрите в курса си и бе сигурна, че ако кандидатства за програмата, ще има много добри шансове да бъде приета. Макар че не би избрала да остане в Лос Анджелис. Дженифър беше родена в Ню Йорк и бе дошла на запад, за да се възползва от четиригодишната стипендия, учредена от един признателен и богат мексиканец, излекуван от рак в медицинския център на Калифорнийския университет. Стипендията беше предназначена за обещаващи млади жени от латинската раса, които не можеха да си позволят обучение в университета. Тъй като Дженифър отговаряше и на трите условия, тя кандидатства и спечели. И това доведе до неочакваното й преместване в Калифорния. Но сега, когато на ученето му се виждаше краят, тя искаше да се прибере у дома, на изток. Обичаше Голямата ябълка и мислеше за себе си като за нюйоркчанка. Там беше преминало детството й, колкото и трудно да беше то.

Тя отново отпи от кафето и насочи цялото си внимание към телевизора. Двамата водещи на CNN обсъждаха нещо, което привлече вниманието й. Те говореха, че медицинският туризъм е на път да се превърне в процъфтяваща индустрия в развиващия се свят, особено в страните от Южна Азия, като Индия и Тайланд, и тук не ставаше въпрос само за козметични и шарлатански процедури, като някогашните непроверени лечения на рака, а за цялостни модерни процедури, като сърдечна хирургия и костна трансплантация.

Дженифър се наведе напред и се заслуша с нарастващ интерес. Досега дори не беше чувала термина „медицински туризъм“. Звучеше й като някакъв оксиморон. Тя никога не беше посещавала Индия, а от онова, което знаеше, гледаше на нея като на бедна страна с недохранено население, което през половината година живее в горещия, влажен климат, създаван от мусоните, а през другата половина е измъчвано от горещини и суша. Макар достатъчно умна, за да осъзнава, че не е задължително този стереотип да е верен, тя си помисли, че в него имаше поне късче истина. Освен това вярваше, че това едва ли е подходящото място, където човек би отишъл, за да се подложи на хирургическа интервенция, извършена с модерна и скъпа техника.

Очевидно и водещите споделяха нейното недоверие.

— Това е истински шок — казваше в момента мъжът. — През 2005-та година повече от седемдесет и пет хиляди американци са пътували до Индия, за да си направят някаква животоспасяваща операция, и според индийското правителство броят им нараства с повече от двайсет процента годишно. Очаква се до края на десетилетието приходите да достигнат два и половина милиарда долара.

— Изумително, направо изумително — обади се водещата. — Защо хората въобще ходят там? Има ли някой някаква представа?

— Основната причина е липсата на здравна застраховка тук, в Щатите, а втората е цената — отвърна мъжът. — Операция, която тук, в Атланта, би струвала осемдесет хиляди, там ще е двайсет хиляди; плюс това те получават почивка в петзвезден индийски курорт, за да се възстановят.

— О! — възкликна жената. — Но дали е безопасно?

— Това е и моето основно притеснение — кимна мъжът, — и затова историята, която ще ви разкажем след малко, представлява интерес за нас. Индийското правителство, което подкрепя медицинския туризъм чрез икономически стимули, в последните няколко години обявява, че резултатите са също толкова добри, ако не и по-добри, отколкото където и да е на запад. Според тях причината за това са квалифицираните хирурзи, а оборудването и болниците, някои от които са получили акредитация по стандартите на водещата световна акредитираща организация „Джойнт Къмишън Интернешънъл“, са чисто нови и свръхмодерни. Във всеки случай досега в никое от медицинските списания не са открити достатъчно данни, подкрепящи подобни твърдения. Само преди няколко минути CNN научи от доверен източник, че една сравнително здрава шейсет и четири годишна жена от Куинс, Ню Йорк, на име Мария Ернандес, на която дванайсет часа по-рано е била извършена рутинна подмяна на бедрена става, внезапно е починала в седем часа и петдесет минути индийско време в понеделник вечерта, в болница „Кралица Виктория“ в Ню Делхи, Индия. Особен интерес предизвика твърдението на нашия източник, че трагичната кончина на иначе здравата шейсет и четири годишна жена, е бил върхът на айсберга.

— Много интересно — каза говорителката. — Надявам се, че ще получим още информация по темата.

— На това се надявам и аз — съгласи се мъжът.

— А сега се прехвърляме към безкрайната президентска кампания 2008.

Дженифър се облегна назад. Повтори си наум името: Мария Ернандес от Куинс, Ню Йорк. Баба й по бащина линия, най-важният човек в живота й, се казваше Мария Ернандес и по някакво тревожно съвпадение тя живееше в Куинс. А още по-тревожно беше съвпадението, че тя имаше проблеми с бедрената става, които непрекъснато се влошаваха. Само месец по-рано беше поискала мнението на Дженифър дали да си направи операция за подмяна. Отговорът на Дженифър беше, че само Мария може да реши това, тъй като на този етап единственото, което имаше значение, беше доколко подмяната ще причини обездвижване и дискомфорт.

„Но чак пък Индия?“ — поклати глава Дженифър. Фактът, че баба й едва ли щеше да отиде в Индия, без да се консултира първо с нея, беше основният източник на надежда, че цялата тази история е просто съвпадение на имената и в нея не ставаше въпрос за нейната баба, а за някаква друга Мария Ернандес от Куинс. Дженифър и баба й бяха изключително близки. Родната й майка беше загинала още когато Дженифър беше на три, трагична жертва на пътен инцидент с избягал шофьор в Горен Ийст Сайд на Манхатън. Още на следващия ден след случилото се Дженифър, двамата й по-големи братя Рамон и Диего, както и негодният й за нищо баща Хуан, се преместиха да живеят в малкия едностаен апартамент на Мария в Уудсайд, Куинс.

Дженифър го напусна последна, и това се случи чак когато се премести да учи медицина. Баба й не само ги беше приютила при себе си, но ги и отгледа, докато работеше като бавачка на деца и като чистачка. Когато поотраснаха, Дженифър и братята й помагаха доколкото могат, работейки след училище, но Мария бе основният финансов стълб в семейството.

Що се отнася до баща им, доколкото Дженифър си спомняше, той не правеше нищо. Твърдеше, че стара травма на гърба, още преди раждането на Дженифър, го е направила инвалид и не може да работи. Преди смъртта си само майка им, Мариана, носеше пари вкъщи, работейки като закупчик за „Блумингдейлс“. Сега, когато Дженифър беше към края на медицинското си обучение и поназнайваше нещо за психосоматичните болести и симулации, имаше още по-добри причини да се съмнява в предполагаемата инвалидност на баща си и да го презира още повече.

Креслото, в което седеше, беше ниско, с високи облегалки и тя трябваше да напрегне мускулите си, за да се изправи. Не можеше просто да си седи там, когато стомахът й се свива от тревога. Освен това знаеше, че дори и най-малкото съмнение, че в новините е ставало въпрос за баба й, щеше да разстрои концентрацията й при срещата с нейния наставник. Трябваше да провери със сигурност, което означаваше, че трябва да направи нещо, което ужасно мразеше — да се обади на омразния си мързелив баща.

Почти не беше разговаряла с него, откакто беше навършила девет — предпочиташе да се преструва, че той не съществува, което бе доста трудно, тъй като живееха заедно в толкова ограничено пространство. Затова и преместването й в Лос Анджелис й донесе огромно облекчение — вече не се налагаше да говори с него. Що се отнася до посещенията й в Ню Йорк, тя не се беше прибирала вкъщи от четири години. Отчасти заради баща си, отчасти заради пътните разходи. Вместо това канеше на всеки шест месеца баба си да посети западното крайбрежие. Мария ужасно го харесваше. Беше казала на Дженифър, че пътуванията й до Калифорния са най-вълнуващото нещо, което е правила през живота си.

Дженифър отиде в женската съблекалня, разкопча безопасната игла, на която висеше ключът от гардеробчето й, отвори го и извади мобилния си телефон. След като се разходи из съблекалнята в търсене на достатъчно силен сигнал, най-накрая намери подходящото място. Набра номера на баба си и докато чакаше да се свърже, стисна зъби в очакване да чуе гласа на баща си. Тъй като в Лос Анджелис беше седем и четирийсет и пет, в Ню Йорк трябваше да е десет и четирийсет и пет, тъкмо времето, в което Хуан обикновено се връщаше от отвъдното.

— Я виж ти, надутата ми щерка — изсумтя Хуан, след обичайното „здравей“. — По какъв повод ми се обажда високомерната бъдеща докторка?

Дженифър игнорира провокацията.

— Става въпрос за баба. — Беше решила твърдо да се придържа към тази тема и да не позволява да бъде въвлечена в странични разговори.

— Какво за баба ти?

— Къде е?

— Защо питаш?

— Просто ми кажи къде е.

— В Индия. Най-сетне реши да си подмени ставата. Нали знаеш колко е твърдоглава. От две години я увещавам да го направи, защото това наистина започва да пречи на работата й.

— Говорил ли си с лекаря й, или с болницата?

— Не. Трябва ли?

— Предполагам, че те имат твоя телефон.

— Естествено.

— Защо не я придружи? — Сърцето я заболя при мисълта, че баба й е отишла чак в Индия и се е подложила на операция съвсем сама, при положение че единственото по-отдалечено пътуване, което беше правила, бяха посещенията й при Дженифър в Калифорния.

— Не бих могъл с моя гръб.

— Как успяхте да уредите операцията? — попита Дженифър. Искаше й се да прекъсне разговора. Фактът, че никой не се беше обадил на Хуан, беше окуражаващ.

— Чрез една компания в Чикаго, казва се „Задгранично лечение“.

— Имаш ли номера им под ръка?

— Да, само секунда. — Дженифър чу как слушалката тракна върху малката масичка. Представи си я до вратата на апартамента, в онази част, където би трябвало да се намира масата за хранене, но където в момента стоеше леглото на Хуан. След минута баща й се върна и й продиктува един чикагски номер. Щом го записа, тя затвори. Нямаше желание за лицемерни разговори, дори не се сбогува. Набра номера на „Задгранично лечение“ и след като обясни на оператора коя е и за какво се обажда, беше прехвърлена към някаква личност на име Мишел, която ръководеше отдел „Пациенти“. Жената отговори с дълбок глас с лек южняшки акцент. След като Дженифър повтори историята си, беше помолена да изчака. Известно време в слушалката се чуваше характерният звук от потракване върху компютърна клавиатура, докато Мишел изкарваше на екрана досието на Мария Ернандес.

— Какво точно ви интересува? — прозвуча южняшкият глас след минута. — Щом като сте студентка по медицина, би трябвало да знаете, че според Закона за преносимостта и отчетността на здравната осигуровка съществуват определени ограничения за информацията, която бих могла да ви дам, дори и ако наистина сте тази, за която се представяте.

— Първо бих искала да се уверя, че с нея всичко е наред.

— Тя се справя много добре. Операцията е преминала гладко. Прекарала е по-малко от час в реанимацията, след което е била върната в стаята й. В досието е отбелязано, че вече е започнала да приема течности през устата. Това е последната информация.

— От скоро ли е?

— Да, преди по-малко от час.

— Това са добри новини — рече Дженифър. Почувства още по-голямо облекчение, дори след като Хуан й беше казал, че никой не му се е обаждал. — А дали много от вашите пациенти в болница „Кралица Виктория“ се оправят?

— Да. Става въпрос за много популярна болница. Дори имаме пациент, който иска да се върне там, за да си оправи и второто коляно.

— Много добра препоръка — рече Дженифър. — Дали бих могла да се обадя в болницата, за да поговоря с баба си?

— Разбира се. — Жената продиктува номера.

— Колко е часът сега в Ню Делхи? — попита Дженифър.

— Момент да проверя. — Настъпи кратка пауза. — Тук е девет и петдесет и пет, което означава, че в Ню Делхи е двайсет и един часът и двайсет и пет минути. Там са с десет часа и половина напред.

— Дали ще е удобно да се обадя по това време?

— Не бих могла да ви кажа със сигурност — отвърна Мишел.

Дженифър й благодари. За миг се запита дали да не се обади на мобилния телефон на баба си, но се отказа. За разлика от нейния AT & T, Веризонът на възрастната жена едва ли имаше покритие в Индия. Тя позвъни в болница „Кралица Виктория“. Връзката се осъществи за секунди и след минута тя вече разговаряше на английски с някаква жена на другия край на света с приятен мелодичен глас и характерен индийски акцент.

Дженифър даде името на баба си и попита дали може да бъде свързана с нейната стая.

— Много съжалявам — отвърна операторът, — но след осем часа вечерта не можем да осъществяваме връзка със стаите на пациентите. Ако знаете вътрешния номер, можете да се свържете директно.

— Бихте ли ми го дали?

— Съжалявам, но не ми е позволено по очевидни причини. Иначе щях да ви свържа веднага.

— Разбирам — отвърна Дженифър. След това обаче реши, че нищо не пречи да попита. — А можете ли да ми кажете как се чувства тя?

— Разбира се. Списъкът с пациентите е при нас. Бихте ли повторили отново фамилията?

— Ернандес.

— Открих я — отвърна операторът. — Вашата близка се възстановява бързо, вече е преместена в стаята си и приема течности през устата.

— Чудесни новини — зарадва се Дженифър. — А има ли някой в болницата, който да отговаря за нейния случай?

— Естествено! Всичките ни чуждестранни пациенти разполагат с личен асистент. За вашата баба се грижи Кашмира Варини.

— Мога ли да оставя съобщение за нея?

— Да. Аз ли да й го предам, или предпочитате да го оставите на гласовата й поща? Мога да ви свържа.

— Гласовата поща ще свърши работа — отвърна Дженифър. Беше впечатлена. От краткия си контакт с индийската болница беше стигнала до извода, че е доста цивилизована и със сигурност беше оборудвана със съвременни комуникационни средства.

След като изслуша учтивото съобщение на Кашмира Варини, Дженифър остави името си и помоли да бъде редовно информирана за състоянието на баба си, както и в случай че се получат някакви проблеми или усложнения. Преди да прекъсне, тя бавно и отчетливо издиктува цифрите на телефонния си номер. Искаше да бъде сигурна, че нюйоркският й акцент няма да породи някакво объркване.

След това затвори телефона си, понечи да го прибере обратно в гардеробчето, но се спря. Замисли се за това колко малка е вероятността още една Мария Ернандес от Куинс да се е подложила на операция по същото време, когато баба й е в същата болница в Индия. Всъщност всичко изглеждаше като напълно изсмукано от пръстите и през главата й мина мисълта да се обади на CNN. Тя беше решителна и не се колебаеше да изказва мнението си, а според нея CNN си го заслужаваше заради това, че не бяха проверили историята, преди да я пуснат в ефир. Но след това надделя по-разумната, по-неемоционална страна. На кого би могла да се обади и какви бяха шансовете й да получи каквото и да било обезщетение? Изведнъж погледна часовника си. Видя, че часът е малко след осем и изтръпна. Беше закъсняла за първия ден от практиката си въпреки всички усилия, които беше положила, за да го избегне.

Побърза да затвори вратата на гардеробчето и хукна към вратата. Превключи телефона си на вибрация и го пъхна в джоба на работните си панталони заедно с безопасната игла, на която беше закачен ключът й. Беше доста нервна. Закъснението не беше идеалният начин за започването на новата смяна, особено ако наставникът е някой избухлив хирург, а от досегашния си тригодишен опит в тези среди беше научила, че май всичките са избухливи.

Глава 2

15 октомври 2007 г.

Понеделник, 11:05 часа

Ню Йорк, САЩ

(По същото време, когато наставникът на Дженифър я мъмри за закъснението й)

— Виждаш ли ги? — попита д-р Шърли Шьонер.

Д-р Шьонер беше гинеколожка, специалист в лечението на безплодие. Въпреки че никога не си го признаваше, тя се беше заела с медицината като начин да преодолее суеверния си страх от болести, а след това бе решила да специализира в областта на безплодието заради собствените си притеснения, че самата тя страда от нещо такова. И в двата случая резултатът беше положителен. Понастоящем тя беше абсолютно здрава и беше майка на две страхотни деца. Освен това имаше процъфтяваща лекарска практика с превъзходен процент успешни бременности.

— Така мисля — отвърна д-р Лори Монтгомъри.

Лори работеше като патолог в Центъра по патология в Ню Йорк. На четирийсет и три годишна възраст тя бе почти връстница на д-р Шьонер. Двете бяха учили заедно в университета и дори бяха приятелки и съкурснички. Разликата между тях, като се изключат различните специалности, беше, че Шърли се омъжи сравнително рано — на трийсет, веднага след като завърши специализацията си — и когато му дойде времето се появиха и децата едно след друго. Лори изчака да навърши четирийсет и една, което беше преди две години, преди да се омъжи за колега патолог, Джак Степълтън, и да се откаже от „вратарчетата“, както беше свикнала да нарича противозачатъчните методи, които бе използвала през годините. След като спря противозачатъчните, Лори предполагаше, че веднага ще забременее и ще роди. В края на краищата беше забременяла по погрешка, когато беше решила да използва само календарния метод за предпазване. За нещастие бременността й се оказа извънматочна и трябваше да бъде прекратена. А сега, когато трябваше да забременее, нищо не се получаваше, и след като безуспешно цяла година бяха правили секс без „вратарчета“, тя стигна до неприятния извод, че ще трябва да приеме действителността и да се опита да промени нещата. Свърза се със старата си приятелка Шърли и започна лечение.

През първия етап трябваше да се изясни дали има някакви анатомични или физиологични проблеми в нея, или в Джак. Отговорът се оказа отрицателен. За пръв път в живота й тя се беше надявала, че медицинските прегледи ще открият нещо нередно в нея, което да може да се излекува. Както можеше да се очаква, след извънматочната й бременност едната й фалопиева тръба беше спряла да функционира, но другата си работеше напълно нормално. Всички смятаха, че това не би трябвало да представлява проблем. Беше пила известно време кломид[1] заедно с вътрематочното оплождане, чието старо име, изкуствено осеменяване, беше променено по-късно, за да не звучи твърде неестествено.

След приемането на кломида, което не даде резултат, те преминаха на инжекции с фоликулостимулиращ хормон. Сега Лори беше започнала третия си цикъл инжекции и ако резултатите се окажеха отново отрицателни, както при предишните два, щеше да прибегне към инвитро оплождане като краен вариант. Напълно естествено, тя беше на ръба на нервна криза, на път да изпадне в депресия. Никога не беше предполагала колко стресиращи могат да бъдат процедурите по лечение на безплодие и какъв емоционален товар ще се окажат те. Сякаш тялото й си играеше с нея, след като през годините беше положила всички усилия да не забременее.

— Не разбирам защо не ги виждаш — каза д-р Шьонер. — Фоликулите са толкова ясно изразени, поне четири са и изглеждат превъзходно. Размерът им е добър: нито твърде големи, нито твърде малки. — Тя хвана екрана на машината за ултразвук и го изкриви надолу, за да може Лори да го погледне по-добре. След това последователно посочи всяка една фоликула. Пъхнала дясната си ръка под чаршафа, тя насочи ултразвуковата палка наляво.

— Добре, видях ги — каза Лори.

Тя лежеше на гинекологичния стол, пъхнала крака в стремената. Когато за пръв път я бяха прегледали с ултразвук, беше доста объркана, защото очакваше сензорът да бъде поставен отвън, върху корема й. Но сега, след като беше преминавала през процедурата на всеки няколко дни през първата половина на петте цикъла, вече я приемаше спокойно. Усещането беше леко некомфортно, но не и болезнено. Най-големият проблем беше, че се чувстваше унизена, но пък от друга страна приемаше цялата тази история с безплодието си за унизителна.

— По-добре ли изглеждат от предишните пъти? — попита Лори. Имаше нужда от няколко окуражителни думи.

— Няма особена разлика — призна д-р Шьонер. — Но онова, което особено ми допада този път е, че повечето са се образували в левия яйчник. Не забравяй, че лявата ти фалопиева тръба е функциониращата.

— Смяташ ли, че това би имало някакво значение?

— Стига с този негативизъм — рече д-р Шьонер, докато изправяше монитора на ултразвука.

Лори се изсмя сухо и измъкна краката си от стремената. Прехвърли ги от едната страна на гинекологичния стол и се изправи до седнало положение, увила чаршафа около кръста си.

— Не трябва да губиш надежда — продължи д-р Шьонер. — Откриваш ли някакви хормонални симптоми?

Лори отново се изсмя, този път леко пресилено, и завъртя очи.

— Когато всичко това започна, си обещах, че няма да му позволя да ме разстройва. Колко съм грешала! Трябваше да ме чуеш вчера как се разкрещях на една възрастна женица, която се опита да ме пререди на опашката в супермаркета. Както се казва, от ругатните ми и моряк би се изчервил.

— А главоболие?

— Случва се.

— Топли вълни?

— Непрекъснато. Но онова, което най-много ме притеснява, е Джак. Държи се така, сякаш няма нищо общо. Всеки път, когато ми дойде цикълът и аз отново се разстроя, че не съм забременяла, той просто изтърсва: „Е, нищо, може пък следващия път да стане“, и продължава да говори за работата си. Иде ми да го цапардосам с тигана по главата.

— Той иска деца, нали? — усмихна се д-р Шьонер.

— Ами, честно казано, съгласи се на това най-вече по мое настояване, въпреки че когато имаме дете, ако въобще имаме, той ще е най-страхотният баща на света. Убедена съм. Проблемът му е, че е имал две чудесни дъщери, но и децата, и майка им са загинали в самолетна катастрофа. Толкова тежко го е приел, че сега се страхува да не бъде наранен отново. Едва го склоних да сключим брак.

— Не знаех — отвърна с искрено съчувствие д-р Шьонер.

— Малко хора го знаят. Джак не обича да споделя емоционалните си проблеми.

— Няма нищо чудно в това — каза д-р Шьонер, докато разглеждаше компютърните разпечатки от ултразвуковия тест, след което ги хвърли в кошчето. — Освен в случаите, когато мъжът е причината жената да не може да зачене, което приема много навътре, мъжът обикновено се отнася към безплодието по доста по-различен начин от нас.

— Знам, знам — отвърна нетърпеливо Лори. Тя се изправи, все още увита в чаршафа. — Знам го, но въпреки това ме дразни, че не проявява повече интерес и разбиране към онова, през което преминавам. Изобщо не ми е лесно, особено когато над главата ми е надвиснала заплахата да развия синдром на яйчникова хиперстимулация[2]. Проблемът е, че като лекар знам много добре от какво да се страхувам.

— За щастие при този цикъл няма никаква опасност от хиперстимулация, така че бих искала да продължиш със същата доза. Ако нивото на хормоните в днешната ти кръвна проба е твърде високо, ще се обадя и ще коригирам дозата. В противен случай държиш същия курс. Справяш се страхотно. Този път имам добро предчувствие.

— Същото каза и миналия месец.

— Казах го миналия месец, защото наистина имах добро предчувствие, но този месец е по-добро заради повечето фоликули в левия ти яйчник.

— В такъв случай кога предполагаш, че ще бъде извършено самото оплождане? Джак предпочита да бъде предварително предупреден за точния момент, когато ще бъде извикан в тъмната стаичка.

— Като се имат предвид размерите на фоликулите, бих казала след пет или шест дни. Запиши си още един час за ултразвук и за измерване нивата на естрадиол след два-три дни, когато ти е удобно. Тогава ще мога да ти дам още по-добра прогноза.

— Само още едно нещо — каза Лори, когато д-р Шьонер се запъти към вратата. — Снощи си лежах в леглото, налегната от безсъние, когато изведнъж се сетих за нещо, свързано с работата ми. Смяташ ли, че в моргата може да има нещо, което да е свързано с безплодието ми — като фиксаторите за тъканни проби или нещо такова?

— Съмнявам се — поклати глава д-р Шьонер, без да се колебае. — Ако при патолозите се забелязва по-голям процент на безплодие, щях да знам за това. Не забравяй, че в медицинския център се мотаят доста лекари, включително и няколко патолози.

Лори благодари на приятелката си, прегърна я и се шмугна в съблекалнята, където беше оставила дрехите си. Първото нещо, което направи, беше да погледне часовника си. Още нямаше единайсет и половина, което беше страхотно. Щеше да успее да се върне в кабинета си по обяд, тъкмо навреме, за да си сложи ежедневната хормонална инжекция.

[1] Препарат, който се използва за предизвикване на овулация и за стимулиране производството на яйцеклетки. — Б.пр. ↑

[2] Синдромът е свръхреакция към терапията за индукция на овулацията. Той представлява самоограничаващо се разстройство, което обикновено отшумява от само себе си за няколко дни, но може да продължи и повече време — в рамките на един менструален цикъл. Синдромът има обширен спектър от проявления — от леко неразположение, нуждаещо се само от внимателно наблюдение, до тежко състояние, изискващо хоспитализация и интензивна медицинска грижа. — Б.пр. ↑

Глава 3

15 октомври 2007 г.

Понеделник, 9:30 часа

Лос Анджелис, САЩ

(Двайсет минути, след като Лори си слага хормонална инжекция)

Вибрирането на телефона изненада Дженифър, защото съвсем беше забравила, че вместо да го остави в гардеробчето, го бе пъхнала в джоба на панталоните си. Тя подскочи стреснато, което беше достатъчно, за да привлече вниманието на новия й наставник. Името му беше д-р Робърт Пейтън. След като й беше дал да разбере, че е направила грешка, закъснявайки цели четири минути още първия ден, вибриращият телефон, който се чу съвсем слабо в стаята, си беше потенциално бедствие. Тя пъхна ръка в джоба си, за да го изключи, но не успя, защото не можеше опипом да открие нужния бутон.

Дженифър, д-р Пейтън, който беше привлекателен елегантен мъж, и още седем от колегите й, които бяха избрали същата специализация, стояха в стаята, където се съхраняваха анестетиците, между осма и десета операционна, и обсъждаха програмата за идния месец. Осемчленната група щеше да бъде разделена на четири двойки, които щяха да се въртят седмично през различните хирургически специалности, включително анестезията. За голямо разочарование на Дженифър на нея и партньора й се падна точно анестезията. Помисли си, че ако е искала да се занимава с това, е щяла да го избере като основна специалност. Но заради неприятното впечатление, което беше направила със закъснението си, реши да премълчи.

— Има ли нещо, което младата дама би искала да сподели с групата във връзка с очевидната си изненада и очевидна нужда да донесе мобилния си телефон в операционната зала? — попита д-р Пейтън с подигравателен глас и лек намек за сексизъм, както й се стори. Изкушаваше се да му отвърне подобаващо, но размисли. Освен това продължаващото вибриране на телефона обсебваше вниманието й. Не можеше да предположи кой би й звънял по това време, освен ако не беше нещо във връзка с баба й. Импулсивно, без да обръща внимание на погледите на останалите, тя извади телефона от джоба си — с намерението да го изключи, но също така и да види номера, изписан на дисплея. Веднага разбра, че е международно повикване, което можеше да е единствено от „Кралица Виктория“.

— Моля да ме извините — каза Дженифър. — Трябва да се обадя. Става дума за баба ми. — Без да чака отговор от д-р Пейтън, тя излезе в коридора на хирургическото отделение. Предполагаше, че говоренето по телефона в хирургията е строго забранено, затова притисна телефона до ухото си и каза: — Моля, изчакайте за момент! — Обърна се и хукна към двойните врати на изхода. Едва когато се озова отново в съблекалнята, продължи разговора с извинение.

— Не се притеснявайте — отвърна й женски глас с индийски акцент от другата страна. — Казвам се Кашмира Варини, а вие сте оставили съобщение на гласовата ми поща. Аз съм асистент на Мария Ернандес.

— Да, наистина оставих съобщение — потвърди Дженифър. Запита се защо жената се обажда и стомахът й се сви от притеснение. Едва ли й звъняха от учтивост, тъй като в Ню Делхи вече беше почти полунощ.

— Обаждам ви се, както пожелахте. Освен това току-що приключих разговора с баща ви, а той ми каза за всичко да се обръщам към вас.

— За кое всичко? — попита Дженифър. Правеше се на не разбрала и отлагаше неизбежното. Жената й се обаждаше във връзка със състоянието на Мария и шансът новините да са добри беше минимален.

— За уреждане на формалностите. Боя се, че Мария Ернандес почина.

За миг Дженифър остана без глас. Не можеше да повярва, че баба й е мъртва.

— Ало, там ли сте още? — попита Кашмира.

— Тук съм — отвърна Дженифър. Стоеше като поразена от гръм. Не можеше да повярва, че денят, който започна толкова обещаващо, ще се превърне в същинско бедствие. — Но как е възможно? — простена тя. — Преди около час и половина се обадих в болницата и операторът ме увери, че баба ми е добре. Каза ми, че дори вече се храни и е преместена в стаята си.

— Страхувам се, че операторът не е знаел за случилото се. Всички ние в болница „Кралица Виктория“ ужасно съжаляваме за това нещастно стечение на обстоятелствата. Баба ви се възстановяваше добре, операцията за подмяна на ставата беше успешна. Никой не е очаквал подобен изход. Приемете искрените ми съболезнования.

Мозъкът на Дженифър беше блокирал. Тя се чувстваше така, сякаш някой я е ударил по главата.

— Знам, че е шок за вас — продължи Кашмира, — но искам да ви уверя, че за Мария Ернандес беше направено абсолютно всичко, което би могло да бъде направено. А сега, разбира се…

— От какво е починала? — внезапно попита Дженифър, прекъсвайки асистентката.

— Лекарите ми казаха, че е било сърдечен удар. Без каквито и да било признаци за някакви проблеми, тя е била намерена в безсъзнание в стаята си. Направени са всички опити да бъде реанимирана, но за съжаление без положителен резултат.

— Не съм убедена, че причината е сърдечен удар — отвърна Дженифър, усещайки как първоначалните й объркани емоции преминават в гняв. — Случайно знам, че има нисък холестерол, ниско кръвно налягане, нормална кръвна захар и напълно нормална кардиограма. Аз съм студентка по медицина. Преди няколко месеца тя ме посети и аз се погрижих да си направи пълен профилактичен преглед в медицинския център на Калифорнийския университет.

— Един от лекарите спомена, че от доста време е страдала от сърдечна аритмия.

— Аритмия друг път — сопна й се Дженифър. — Вярно, че преди време имаше екстрасистолия, но се разбра, че причина е ефедринът в някакво лекарство, което взела без рецепта. Важното е, че екстрасистолията изчезна в мига, когато спря да приема лекарството и повече не се появи.

Сега беше ред на Кашмира да замълчи и след кратка пауза Дженифър попита дали връзката не се е разпаднала.

— Не, все още съм тук — отвърна жената. — Не знам какво да кажа. Аз не съм лекар, знам само онова, което ми е казано от лекарите.

Дженифър изпита леко чувство на вина и реакцията й се смекчи. Раздразни се, че е побързала да обвини човека, който просто й съобщава новината.

— Извинете ме, просто съм твърде разстроена. Баба ми е много важна за мен. Беше ми като майка.

— Наистина съжаляваме за загубата ви, но трябва да вземете някои важни решения.

— Какви решения?

— Най-вече да се погрижите за тялото. Вече разполагаме с подписан смъртен акт и бихме искали да разберем дали искате да кремираме тялото, или да го балсамираме, както и желаете ли да бъде транспортирано до Щатите, или ще остане тук, в Индия.

— Мили боже! — простена Дженифър.

— Знаем колко трудно е да се вземат решения при подобни обстоятелства, но се налага. Попитахме баща ви, тъй като в договора е посочен като наследник, но той ни каза, че вие като бъдещ лекар ще се заемете с това, а той ще ни изпрати пълномощно по факса.

Дженифър завъртя очи. За Хуан беше типично да прехвърля отговорностите си на други хора. Този човек нямаше срам.

— Предвид случилото се, ние предложихме на господин Ернандес да дойде в Индия за наша сметка, но той каза, че не може да пътува заради някаква травма на гърба.

Да бе, точно така, помисли си Дженифър. Знаеше много добре, че всеки ноември той отиваше с колата си чак до планините Адирондак на лов и без никакви проблеми се катереше по скалите заедно с безполезните си приятели.

— Поканата ни важи и за вас. Договорът, който подписа баба ви, включваше билет и подслон за близък, който да я придружи, но тя каза, че не е необходимо. Средствата за това обаче все още са на разположение.

Буца заседна на гърлото на Дженифър, когато си представи как баба й умира съвсем сама в далечна Индия, а тялото й лежи на някаква студена плоча в болничната морга. При положение че имаше осигурени самолетен билет и място, където да отседне, тя знаеше, че няма да изостави баба си, независимо от личните си отговорности — най-вече университета и новото й разпределение в хирургията. Никога нямаше да си го прости, въпреки факта, че баба й дори не я беше информирала, че възнамерява да отиде на другия край на света.

— Разбира се, всичко може да се уреди чрез американското посолство и изпращането на нужните документи по пощата, но за предпочитане е да дойдете дотук. Във всички случаи е по-добре да присъства член на семейството, за да се избегнат всякакви грешки или недоразумения.

— Добре, ще дойда — отвърна рязко Дженифър, — но искам да тръгна веднага. Това означава още днес, ако е възможно.

— Няма да представлява проблем, стига да има места за късния следобеден полет до Сингапур през Токио. И преди сме имали пациенти от Лос Анджелис, затова знам разписанието на полетите. Визата ще е по-голям проблем, но предполагам, че ще успея да уредя специална виза за спешни случаи чрез Министерството на здравеопазването. Ще резервираме мястото в самолета оттук. Ще ми е нужен номерът на вашия паспорт колкото се може по-скоро.

— Ще се прибера вкъщи и ще ви го продиктувам оттам — обеща Дженифър.

Радваше се, че си беше извадила международен паспорт и го беше направила единствено заради баба си. Когато беше на девет, Мария я беше завела заедно с двамата й братя в Колумбия, за да се срещнат с роднини. Добре че си беше направила труда да го поднови.

— Може би ще успея да подготвя повечето неща още преди да ми се обадите. Въпреки късния час, ще се заема веднага. Но преди да приключим разговора, бих искала да знам дали искате тялото на баба ви да бъде кремирано, което е препоръчително, или балсамирано.

— Не правете нищо, докато не дойда — помоли Дженифър. — Междувременно ще потърся мнението на двамата ми братя. — Дженифър знаеше много добре, че това е лъжа. Тя и братята й бяха тръгнали в различни посоки и почти не си говореха. Дори не знаеше как да се свърже с тях, а доколкото й беше известно, те може би все още лежаха в затвора за наркотици.

— Но ние трябва да знаем. Смъртният акт вече е подписан. Трябва да вземете решение.

Дженифър се поколеба. По навик, щом някой упорито се опитваше да я накара да направи нещо, тя упорито отказваше.

— Предполагам, че тялото се намира в хладилник в моргата.

— Да, но политиката на болницата ни е веднага да се погрижим за него. Нямаме подходящото оборудване, защото индийските семейства прибират телата на починалите си роднини веднага.

— Добра причина да го задържите там е, че идвам да го видя.

— В такъв случай можем да го балсамираме.

— Вижте, госпожице Варини — каза Дженифър. — Идвам от другия край на света, за да видя баба си. Не искам да я пипате, докато не дойда. Със сигурност не искам да бъде накълцана и изкормена от някакъв балсаматор. Може би ще реша да я кремирате, но не и преди да съм я видяла за последен път, ясно ли е?

— Както желаете — отвърна Кашмира, но тонът й даваше да се разбере, че не одобрява решението. След това й продиктува директен номер за връзка, на който Дженифър да й продиктува номера на паспорта си.

Дженифър затвори телефона си. Недоумението и раздразнението от настойчивостта на асистентката да избере какво да прави с трупа на баба си със сигурност беше потушило донякъде мъката й. Случилото се беше просто поредният пример как някои хора страдат от липсата на такт в общуването си с останалите. Кашмира Варини сигурно беше една от онези администратори, които просто трябваше да драснат хиксче в квадратчето „освобождаване от тялото“.

Тя излезе бързо от съблекалнята, планирайки следващите си няколко часа с надеждата, че това ще я разсее донякъде. Първо трябваше да отиде в хирургичното отделение, да намери д-р Пейтън и да му обясни ситуацията. После трябваше да се прибере по най-бързия начин в апартамента си, да намери паспорта и да се обади на асистентката. След това щеше да отиде в университета и да обясни всичко на декана.

След като влезе в хирургичното отделение, Дженифър се спря пред регистратурата. Докато събираше смелост да попита някоя от заетите сестри дали д-р Пейтън и студентите му все още са там, където ги беше оставила, тя се замисли над един озадачаващ факт: как така беше научила първо от CNN за смъртта на баба си, приблизително час и половина, преди да й се обадят от болницата? Тъй като не можеше да се сети за нито едно приемливо обяснение, реши да се допита до болничните власти. Знаеше много добре, че преди имената да бъдат съобщени на медиите, трябва да бъдат уведомени роднините, въпреки че беше напълно възможно това да важи само за Съединените щати, но не и за Индия. Но тогава я връхлетя друга мисъл: от къде на къде CNN бяха решили да споменат името на баба й в ефир? Тя не беше някоя знаменитост. Възможно ли е да е станало просто във връзка с медицинския туризъм? И кой беше този достоверен източник, който беше заявил, че смъртта на баба й е просто върхът на айсберга?

Глава 4

15 октомври 2007 г.

Понеделник, 23:40 часа

Делхи, Индия

(По същото време, когато Дженифър се чуди как така смъртта на баба й е обявена по CNN)

Кашмира Варини беше слабичка жена с нездрав цвят на кожата, която рядко се усмихваше и винаги ходеше облечена в сарита, чийто цвят рязко контрастираше с цвета на кожата й. Дори толкова късно през нощта, когато я бяха извикали спешно в болницата, за да се занимае с формалностите около смъртта на госпожа Ернандес, тя се беше постарала да облече нов, изгладен тоалет в червено и златисто. Въпреки равнодушното си държание и липсата на състрадателност, тя изпълняваше задълженията си с вещина и умение, особено благодарение на отличното владеене на британски английски. Въпреки че пациентите, които идваха отдалеч, за да се подложат на хирургическа интервенция, бяха неизменно уплашени и изнервени, тя успяваше да ги успокои в момента, в който влезеха в болницата.

— Бихте ли ме изслушали до край, за да разберете какво ми каза госпожица Ернандес? — попита Кашмира.

Тя се намираше в кабинета на главния изпълнителен директор на болницата. Той беше седнал срещу нея. За разлика от елегантното й етническо облекло, пухкавият, с леко наднормено тегло Раджиш Бхургава се беше издокарал в каубойски стил с размъкнати дънки и фланелена блуза, която дори не беше закопчал догоре. Беше кръстосал крака върху масата и каубойските му ботуши едва-едва балансираха на ръба й.

— Ясно ми е, че не си успяла да вземеш позволение нито за балсамиране, нито за кремация, което беше основната цел на обаждането. Много жалко.

— Направих каквото можах — каза Кашмира в своя защита. — Но в сравнение със сина внучката е ужасно упорита. Може би трябваше просто да действаме и да я кремираме без нейно разрешение.

— Мисля, че не можем да си позволим такъв риск. Рамеш Сривастава беше пределно ясен, когато ми се обади, за да ми каже, че иска този случай да се потули. Изрично подчерта, че не желае да се привлича вниманието на медиите, а ако внучката е наистина толкова упорита, колкото я изкара, кремирането на тялото без разрешение ще разбуни духовете.

— Когато ми се обади, за да ми съобщиш за смъртта на Ернандес и да ми кажеш, че трябва да се оправим с нея още тази вечер, пак спомена този Рамеш Сривастава. Кой е той? Никога не съм чувала това име.

— Извинявай. Мислех, че знаеш. Той е висш държавен чиновник от Министерството на здравеопазването, шеф на департамента за медицински туризъм.

— Той ли ти съобщи за смъртта й?

— Да, което е много странно. Никога не сме се срещали, но той е важна клечка. Обаждането му показва, че правителството смята медицинския туризъм за изключително важен.

— Как така е научил за смъртта преди нас?

— Добър въпрос. Един от неговите служители го чул по CNN и разбрал, че случаят може да се окаже много сериозен, предвид възможните ефекти върху пиар кампанията на Министерството на туризма, която се финансира отчасти и от Индийската здравна федерация. Затова веднага се обадил на Сривастава, въпреки късния час. Онова, което ме впечатли, беше, че Сривастава се свърза директно с мен, вместо да накара някой от подчинените си да ми се обади. Това разкрива колко сериозно е приел случилото се, затова иска случаят да се потули, което, разбира се, е причината да няма търпение да се отървем от тялото. За да ни помогне, обеща, че ще се погрижи за бързото издаване на смъртния акт, както и стана. Освен това забрани на болничния персонал да контактува под каквато и да е форма с медиите. Обясни, че се носят слухове за започването на някакво разследване. Той не иска да има разследване.

— На всички ни стана ясно.

— Така — каза Раджиш, като стовари краката си на пода и плесна с длан по масата за по-голяма тежест, — да подготвим тялото за кремация или балсамиране и да го разкараме оттук.

Кашмира бутна стола си назад и краката му изскърцаха възмутено по пода.

— Веднага ще се заема с уреждането на формалностите по пътуването на госпожица Ернандес. Смяташ ли отново да разговаряш с господин Сривастава тази вечер?

— Той ме помоли да му се обадя по-късно вкъщи и да го информирам за по-нататъшното развитие на случая. Така че, да, ще се свържа с него.

— Не забравяй да му споменеш, че може би ще имаме нужда от помощта му, за да извадим спешна виза за госпожица Ернандес.

— Добре — отвърна Раджиш и си го записа за всеки случай. Изпрати Кашмира с поглед до вратата. След това взе телефона, който асистентката беше използвала, за да се обади на Дженифър, извади смачкано листче хартия, на което беше записал телефона на господин Сривастава, и го набра. Изпълваше го обяснима гордост, че се обажда на толкова високопоставен човек в йерархията на здравната администрация, особено в толкова необичаен час.

Рамеш Сривастава вдигна още след първото позвъняване, което означаваше, че е чакал до телефона. Той не си изгуби времето в излишни приказки, а веднага попита дали са се погрижили за тялото така, както е помолил.

— Не съвсем — трябваше да признае Раджиш. Той започна да обяснява как са се свързали със сина, но той е прехвърлил правомощията си на внучката, а тя се оказала много упорита. — Хубавата част е — обясни Раджиш, — че само след няколко часа внучката ще бъде на път за Делхи и щом пристигне тук, веднага ще я притиснем да вземе решение.

— А медиите? — попита Рамеш. — Да сте забелязали някакво оживление около болницата?

— Засега никакво.

— Това ме изненадва и успокоява. Но освен това повдига въпроса как изобщо са успели да се доберат до новините за смъртта на жената. По начина, по който беше представена в ефир, ние стигнахме до извода, че отговорният трябва да е някой студент с леви убеждения, който е против бързото увеличаване на броя частни болници в Индия. Известно ли ви е за такъв човек, или хора сред персонала на „Кралица Виктория“?

— Съвсем не. Убеден съм, че ако има такъв човек, ние от администрацията щяхме да сме наясно с това.

— Имайте го предвид. Много хора приемат твърде навътре съкращаването на бюджета за обществените болници и особено за контрола над инфекциозните болести.

— Със сигурност ще го имам предвид — отвърна Раджиш. Мисълта, че някой от служителите им може да е предател, беше наистина тревожна и първото нещо, с което щеше да се заеме на сутринта, беше да повдигне този въпрос пред отговорника за медицинския персонал.

Глава 5

15 октомври, 2007 г.

Понеделник, 10:45 часа

Лос Анджелис

(По същото време, когато Раджиш Бхургава си тръгва от болница „Кралица Виктория“)

Дженифър вървеше по пътя от медицинския колеж към медицинския център на Калифорнийския университет, изумена как беше успяла да свърши всичко въпреки емоционалния си срив. След разговора с асистентката от болница „Кралица Виктория“, който беше приключил преди малко повече от час, тя беше успяла да се разбере с наставника си, да отскочи до дома, да се обади обратно в Индия, за да продиктува на жената номера на международния си паспорт, да се върне в университета, да получи разрешение от декана за едноседмично отсъствие, да си уреди заместник в кръвната банка, където работеше на добър хонорар, и сега се надяваше да успокои емоциите си, да разреши паричните си грижи и проблема с ваксината срещу малария. Въпреки че беше изтеглила всичките си спестявания, които се равняваха на почти четиристотин долара, тя се притесняваше, че няма да й стигнат, дори ако добавеше кредитната си карта, а чикагската организация „Задгранични лечения“ поемеше основните й разходи. Дженифър никога не беше ходила в Индия, още по-малко пък със задачата да прибере нечий труп. Вероятността да й потрябва значителна сума пари едва ли беше за пренебрегване, особено ако решеше да се откаже от кремацията или балсамирането.

Наситената й програма от последния час и половина й помагаше донякъде да приеме по-спокойно смъртта на баба си. Дори времето й помагаше — денят се оказа точно толкова великолепен, както предполагаше сутринта. Планините в далечината все още се виждаха, макар и не със същата кристална яснота. Но сега, след като вече почти беше приключила задачите си, действителността отново я връхлетя с ужасна сила.

Мария щеше да й липсва ужасно много. Тя беше най-близкият й човек. Освен двамата й братя, с които не се беше чувала от месеци, единствените й останали роднини се намираха в Колумбия, а тя ги беше виждала само веднъж, когато баба й я заведе там специално, за да се запознаят. Не познаваше никой от роднините си от майчина страна. А колкото до Хуан, той въобще не се вписваше в картинката.

Точно когато Дженифър минаваше през въртящите се врати на червената тухлена болнична сграда, телефонът й иззвъня. Тя погледна дисплея и видя, че отново я търсят от Индия. Излезе навън и се обади.

— Имам добри новини — каза Кашмира. — Успях да уредя всичко. Имате ли химикал и хартия?

— Имам — отвърна Дженифър. Извади малко тефтерче с твърди корици от чантата си и притисна с рамо телефона към бузата си, за да запише информацията за полета си. Ужаси се, когато осъзна, че ще излети още следобед, но ще пристигне чак в ранните утрешни часове в сряда. — Нямах представа, че ще отнеме толкова много време.

— Полетът е дълъг — съгласи се Кашмира. — Но ние се намираме на другия край на света. Така че щом слезете в Ню Делхи и стигнете до гишето за паспортен контрол, наредете се на опашката за дипломатически достъп. Визата ви ще е там. Вземете багажа си и минете през митницата, отвън ще ви чака служител на хотел „Амал палас“, който ще държи табелка с името ви. Той ще ви помогне с багажа и ще ви отведе до колата ви.

— Звучи много лесно — отвърна Дженифър, докато се опитваше да изчисли точно колко време ще прекара във въздуха. Бързо се сети, че не би могла да го направи, без да познава часовите зони.

— В сряда сутринта ще изпратим кола да ви вземе от хотела в осем часа. Този час устройва ли ви?

— Така мисля — отвърна Дженифър, чудейки се как ли ще се чувства след деветте часа полет, без да е сигурна дали изобщо ще успее да поспи на борда.

— Очакваме ви с нетърпение.

— Благодаря.

— А сега бих искала отново да ви попитам дали вече решихте кое да изберете — балсамиране или кремация?

Нова вълна на раздразнение заля Дженифър — а тъкмо беше започнала да харесва асистентката. „Тази жена няма ли чувство за такт?“ — изуми се тя.

— Защо си мислите, че за два часа ще си променя мнението? — попита ядосано тя.

— От администрацията ми заявиха ясно, че според тях така ще е най-добре за всички, а най-вече за тялото на баба ви.

— Е, съжалявам, но промяна няма, особено след като бях толкова заета, че въобще не съм мислила по въпроса. Освен това не ми харесва усещането, че се опитвате да ме притискате. Ще реша, когато мога.

— Изобщо не се опитваме да ви притискаме. Просто изказваме предположение, което ще е най-добро за всички.

— За мен не е. Надявам се, че ви е ясно, защото ако при пристигането ми се окаже, че тялото на баба ми е пипано без мое разрешение, ще се разрази голям скандал. Говоря сериозно, защото не мога да повярвам, че вашите закони са много по-различни от нашите, що се отнася до подобни ситуации.

— Със сигурност няма да направим нищо, преди да бъде одобрено от вас.

— Добре — отвърна Дженифър, вземайки се в ръце, донякъде изненадана от буйната си реакция. Разбираше напълно, че е разкъсвана между емоциите си, че обвинява болницата и дори Мария за случилото се. Не само тъгуваше за баба си, а беше и ядосана. Не беше честно, че Мария е решила да запази в тайна от нея пътуването си до Индия и решението за операцията, която в края на краищата я беше убила.

Дженифър се замисли. Щяха да са необходими много време и усилия, за да разреши психологическите си проблеми. А сега трябваше да побърза, ако искаше да хване самолета. С тази мисъл в главата тя се втурна през въртящите се врати и се запъти към спешното отделение.

Както винаги, в приемната му цареше хаос. Дженифър търсеше д-р Нийл Маккългън, който за нула време се беше издигнал от специализант последна година до помощник-директор по съставянето на програмите в спешно отделение. Дженифър се беше запознала с него в първи курс, когато той бе все още най-обикновен специализант. Като човек, различен от тези по Източното крайбрежие, тя го намираше за изключително интересен. Нийл беше типичният южен калифорниец тип „сърфист“, само че му липсваше русата коса, която в неговия случай беше неопределено кестенява. Онова, което тя намираше за особено привлекателно, бе откритото му приятелско държание, което рязко контрастираше с това, че беше работохолик и перфекционист с почти фотографска памет. Когато за пръв път се запозна с него, не можеше да повярва, че е избрал една толкова напрегната, изключително ангажираща специалност като спешната медицина.

Дженифър беше наясно, че не може да се мери с уменията му в социалното общуване, но споделяше любопитството му към науката и познанието като цяло и го смяташе за ценен източник на всякаква информация. За около година Нийл се превърна в първия мъж, с когото наистина можеше да разговаря, и то не само за медицина. В резултат на това те се сприятелиха. Всъщност Нийл беше първото й истинско гадже. Макар да смяташе, че е имала доста гаджета, след като го срещна си даде сметка, че съвсем не е било така. Нийл беше първият човек, с когото беше готова да сподели и най-съкровените си тайни.

— Извинете! — извика тя към един от забързаните фелдшери, който сновеше из хаотичната централна приемна. Той тъкмо бе изкрещял нещо на колегата си, който надничаше от една стая надолу по коридора. — Можете ли да ми кажете къде е д-р Маккългън?

— Нямам представа — отвърна мъжът. Незнайно защо на врата му висеше не един, а два стетоскопа. — Защо не го потърсите в кабинета му?

Дженифър забърза към онази част от спешното, където се намираха кабинетите. Надникна в неговия. За неин късмет той седеше там с гръб към нея, облякъл официално бяло сако върху престилката си. Дженифър се промъкна и седна на стола, вклинен между бюрото и стената. Той изненадано вдигна глава.

— Много ли си зает? — попита тя.

Той й отвърна с подигравателен смях и отново се наведе над дебелата тетрадка, в която нанасяше ноемврийското разписание на спешното отделение.

Нийл имаше приятни черти, интелигентни очи и започнали да посребряват слепоочия. А лекарската му престилка не можеше да скрие широките рамене и изключително тясната талия на сърфист. Беше обул болнични чехли от бяла кожа.

— Може ли да поговорим за малко? — попита тя, опитвайки се да преглътне сълзите си.

— Стига да е за малко. — Той се усмихна. — Трябва да предам разписанието за разпечатване до един час. — Очите му се спряха върху нея и една тогава осъзна колко е разстроена. — Какво има? — Усмивката му се замени от тревога. Остави химикала си на бюрото и се наведе към нея.

— Тази сутрин получих ужасни новини.

— Страшно съжалявам. — Той не попита какви са новините. Познаваше я достатъчно добре, за да знае, че ако иска, ще му каже за какво става въпрос. В противен случай нямаше да сподели, колкото и да се опитваше да го измъкне от нея.

— Благодаря. Става въпрос за баба ми. — Дженифър издърпа ръката си от неговата и бръкна в шкафчето, за да извади салфетка.

— Да. Мария беше, нали?

— Да. Починала е преди няколко часа. Ако щеш вярвай, но смъртта й беше обявена дори по CNN.

— О, не! Господи, ужасно съжалявам. Знам какво означаваше тя за теб. Какво се е случило?

— Казаха ми, че е претърпяла сърдечен удар, което ужасно ме изненадва.

— Напълно те разбирам. Нали наскоро се преглежда при нас и беше определена като напълно здрава?

— Точно така. Дори й направиха стресов тест.

— Смяташ ли да се прибереш вкъщи, или нямаш тази възможност? Имам предвид, че днес започна новата си практика в хирургията.

— И не, и да — отвърна Дженифър. — Ситуацията е много объркана. — Тя разказа на Нийл цялата история за Индия — как я притискат да избере между кремация и балсамиране, за това, че беше измолила от декана да я освободи за една седмица, за медицинската компания от Чикаго, която поемаше разходите й и за това, че отлита след няколко часа.

— Да-а-а… — рече Нийл. — Имала си доста напрегната сутрин. Съжалявам, че се налага да посетиш Индия по такава тъжна причина. Миналия месец май, когато се върнах оттам, ти казах, че е невероятна страна, изтъкана от контрасти. Но предполагам, че сегашното пътуване няма да е приятно. — Нийл беше ходил до Индия пет месеца по-рано, за да изнесе доклад на медицинската конференция в Ню Делхи.

— Не мога да си представя, че нещо в това пътуване ще ми донесе удоволствие, което ме навежда на мисълта за маларията. Какво мислиш, че трябва да направя?

— Ох — рече Нийл и примижа. — Съжалявам, но трябваше да започнеш с това още преди седмица.

— Е, нямаше как да го предвидя. Всички други ваксини са налице, включително и срещу тиф от миналата година, след страха, който брах заради пациента ми във вътрешно отделение.

Нийл взе един кочан с рецепти от чекмеджето и бързо написа нещо. После подаде листчето на Дженифър.

— Доксициклин? — прочете тя на глас.

— По принцип не е първият ми избор, но за сметка на това действието му започва веднага. Най-хубавото е, че може да не ти се наложи да го пиеш. Маларията е проблем само в южната част на Индия.

Дженифър кимна и прибра рецептата в чантата си.

— Защо баба ти е отишла да си прави операция в Индия?

— Сигурно заради цената. Тя нямаше здравна осигуровка. Освен това съм сигурна, че онова копеле, баща ми, я е накарал.

— Чел съм за медицинския туризъм в Индия, но никога не съм срещал човек, който да е ходил там за операция.

— А аз дори не бях чувала за това.

— Къде ще те настанят?

— В някакъв хотел „Амал палас“.

— О! — възкликна Нийл. — Мисля, че е пет звезди. — Той се засмя, след което добави: — По-добре внимавай; могат да се опитат да те подкупят. Шегувам се, естествено. Няма да се наложи. Един от негативите на медицинския туризъм е, че нямаш право на възражение. Няма такова нещо като лекарска небрежност. Дори здраво да оплескат нещата, като например да извадят здравото око или да убият някого по грешка или от некомпетентност, нищо не може да се направи.

— Мисля, че имат сключен договор с „Амал палас“. Там настаняват хората. Едва ли получавам някакво специално внимание. Явно поемат транспортните разходи и хотела на един роднина придружител. Затова ще пътувам аз. Мързеливият ми баща е заявил, че не може да отиде.

— Е, надявам се, че от това пътуване ще излезе нещо хубаво — каза Нийл. Той отново стисна успокояващо ръката й. — Дръж ме в течение. Можеш да ми се обаждаш по всяко време: сутрин, на обяд, дори през нощта. Ужасно съжалявам за баба ти. — После взе химикала от бюрото, показвайки й, че трябва да се захваща за работа.

— Имам две молби към теб — каза Дженифър, без да помръдва от мястото си.

— Разбира се. Какво си намислила?

— Какво ще кажеш да ме придружиш? Мисля, че ще имам нужда от теб. В смисъл че няма да се чувствам в свои води. Никога не съм напускала Щатите, като се изключи едно пътуване до Колумбия, когато бях на девет, камо ли до някоя екзотична страна като Индия. И тъй като ти си ходил там, вече имаш виза. Не мога да ти опиша колко по-добре ще се чувствам. Знам, че искам много от теб, но се чувствам като такава провинциалистка; дори пътуването до Ню Джърси ме притеснява. Шегувам се, разбира се, но се оказва, че не съм привърженик на пътешествията. Освен това знам, че една от ползите на спешната медицина е, че можеш по всяко време да си вземеш отпуск, особено след като по-миналата седмица пое смените на Кларънс и сега той ти е длъжник.

Нийл поклати глава с въздишка. Последното, от което имаше нужда, беше да лети за Индия, въпреки че наистина можеше да си вземе отпуска. Всъщност това беше едно от нещата, които го мотивираха в избора му на специализация. Беше направил програмата си така, че да има двайсет и четири часа дежурство, двайсет и четири часа почивка. Започваше работа в седем сутринта в понеделник и приключваше в седем сутринта в четвъртък, освен ако не искаше да вземе извънредни часове. Четирите оставащи дни от седмицата посвещаваше на голямата си любов, сърфа. Точно сега очакваше с нетърпение срещата на сърфистите в Сан Диего през уикенда. Наистина, неговият приятел, колега и другар по сърф Кларънс Ходжис имаше да му връща дни от онзи път, когато го смени заради пътуването му до Хаваите, но това нямаше значение. Нийл не искаше да ходи до Индия заради мъртвата баба. Ако ставаше въпрос за майката на Дженифър, може би щеше да се съгласи, но не и заради бабата.

— Не мога — отвърна той след кратка пауза, сякаш наистина беше обмислял предложението. — Съжалявам, но няма как да дойда. Поне не сега. Ако можеше да изчакаш седмица, може би, но сега моментът не е подходящ. — Той протегна напред ръце и посочи разписанието, върху което работеше, сякаш това бе основният проблем.

Дженифър беше изненадана и объркана. Беше мислила дълго дали да го помоли да дойде с нея и дали наистина се нуждае от него. Онова, което наклони везните в негова полза, беше реалистичният въпрос дали наистина ще успее да се справи с възникналата ситуация, когато се озове в Индия. Беше й пределно ясно, че след първоначалния шок от новината за смъртта на Мария, се беше опитала да разсее мислите си чрез подготовката за пътуването, изобщо всичко онова, което психиатрите наричат „блокиране“. Засега нещата се развиваха сравнително добре и тя успяваше да се държи. Но тъй като беше много близка с баба си, се притесняваше какво ще стане, след като наистина осъзнае загубата й. Страхуваше се, че докато стигне до Индия, вече ще е емоционална развалина.

Тя впери остър поглед в Нийл. Изненадата и разочарованието й преминаха в гняв. Беше толкова уверена, че ако го попита направо и признае, че има нужда от него, както и направи, той ще приеме. Фактът, че я отряза рязко и с някакво нелепо оправдание, означаваше, че връзката им изобщо не беше такава, каквато си я беше представяла. Беше й показал, че не може да разчита на него.

Тя стана рязко, и без да каже нито дума, излезе от тесния офис и тръгна през пълния с народ коридор. Чу го да я вика, но не се спря. Терзаеше я мисълта, че е направила грешката да му се довери. И дори не помисли да го помоли за пари назаем.

Глава 6

16 октомври 2007 г.

Вторник, 6:30 часа

Ню Делхи, Индия

Кал Морган по принцип спеше дълбоко и имаше нужда от някаква силна аларма, която да го разбуди. Той използваше радиочасовник с диск плейър, който зареждаше с военни маршове. Усилен на три четвърти от капацитета си, плейърът разтрисаше нощното шкафче така, че то започваше да се движи заедно с множеството останали предмети, натрупани край него. Дори Петра, която спеше в съседния апартамент, го чуваше, сякаш беше в нейната стая. Затова щом уредбата се включеше, Кал се стараеше да я изключи в първия миг, в който дойдеше на себе си. Но дори и така, често се случваше след това да заспи отново.

Но не и тази сутрин. Беше прекадено възбуден от събитията от предишната нощ, за да спи спокойно. Лежеше и гледаше тавана, премисляйки случилото се.

Беше притеснен от това как опитът за самоубийство на Вийна едва не провали целия му проект. Ако не беше отишъл да я види, момичето щеше да умре и без никакво съмнение това щеше да предизвика разследване, а то на свой ред щеше да съсипе всичко. Със сигурност щяха да закрият „Международни медицински сестри“ като по този начин щяха да забавят постигането на крайната му цел — да стане един много богат изпълнителен директор на болничната корпорация „Най-добрите грижи“.

В началото Кал изобщо не се интересуваше от здравеопазването и все още не му пукаше какво става с пациентите или дори със сестрите. Той просто харесваше парите, които носеше то — два трилиона годишно само в Съединените щати и според отчетите приходите стабилно нарастваха. Докато все още учеше в гимназията, рекламата беше първият му избор и той я записа в Калифорнийския университет и училището по графичен дизайн в Роуд Айлънд. Но скоро след като поработи малко в тази сфера усети ограниченията, особено от финансова гледна точка. Отказа се от рекламите, но не и от принципите за използване на измами, и се прехвърли в Бизнес училището на Харвард, където разбра за главозамайващите суми пари, свързани със здравеопазването. Когато се дипломира, той започна да си търси работа и беше нает на някакъв нисък пост в болничната корпорация „Най-добрите грижи“, която беше един от големите играчи в сферата на здравеопазването. Корпорацията притежаваше болници, поликлиники и санаториуми в почти всеки щат и голям град на Съедините щати.

За да оползотвори най-добре творческите си наклонности, Кал влезе в корпорацията чрез отдела за връзки с обществеността, където откри най-добрата възможност да се изяви и съответно да привлече вниманието на по-висшестоящите. В първия си работен ден си обеща, че до десет години ще управлява корпорацията, и две години по-късно изглеждаше, че пророчеството му е на път да се сбъдне. Заедно с една зашеметяваща жена, Петра Дандероф, по-голяма от него с пет години и по-висока с няколко сантиметра, която вече работеше в отдела за връзки с обществеността, създадоха поредица от изключително успешни рекламни кампании, които почти удвоиха приходите от няколко санаториума и сега на двамата беше поверено ръководството на цял един отдел.

Някои може и да бяха изненадани от шеметния му възход, но не и самият Кал. Той беше привикнал към успеха от най-ранна възраст, отчасти защото самоизявата и конкуренцията бяха част от генетичното му наследство, и бяха издигнати в култ от също така самоуверения му баща. Още от ранно детство той искаше да бъде на първо място навсякъде, особено в състезанията с двамата му по-големи братя. С упоритост, която малцина можеха да проявят, Кал се стараеше да бъде номер във всичко — от настолните игри като „Монопол“ до оценките в училище, от спортовете до подаръците, които подготвяше на родителите си за Коледа. А успехите му само засилиха апетита за нови успехи до такава степен, че през годините той изгуби всякакви морални задръжки. За него измамата, която той не приемаше като такава, и пренебрегването на етиката, която в очите му бе просто ограничение за нерешителните, бяха инструменти за постигане на целите.

Ръководителите на болничната корпорация „Най-добрите грижи“ не познаваха миналото и характера на Кал. Но пък знаеха отлично с какво е допринесъл за развитието на компанията и побързаха да го възнаградят, особено главният изпълнителен директор Реймънд Хаусман. По някакво странно стечение на обстоятелствата това признание съвпадна донякъде с появата на нарастващ финансов проблем, представен на главния изпълнителния директор от неговия финансов директор Клайд Инглиш. За техен всеобщ ужас в счетоводството бяха изчислили, че през 2006-та година компанията е изгубила около двайсет и седем милиона долара заради нарастващия интерес към медицинския туризъм в Индия, който беше довел до огромен отлив на американски пациенти от болниците „Най-добрите грижи“ и пренасочването им към азиатските хирургии.

Реймънд Хаусман покани Кал на тайна среща в кабинета си. Обясни му как стоят проблемите с медицинския туризъм и необходимостта от разрешаването им. След това предложи на Кал паралелна възможност. Ако Кал се съгласеше да създаде нова компания, чиято единствена и експресна цел би била сериозно да намали броя на пациентите, решили да се подложат на хирургически операции в Индия, то корпорацията „Най-добрите грижи“ щеше щедро да я финансира чрез тайна банкова сметка в Лугано, Швейцария. Реймънд даде ясно да се разбере, че корпорацията „Най-добрите грижи“ не би искала да бъде свързвана по никакъв начин с въпросната нова компания и би отричала всякакви слухове за подобни отношения. Освен това заяви, че не иска да знае как компанията ще постигне целите си. Онова, което Реймънд премълча, но Кал със сигурност долови беше, че уволнението му от корпорацията е временно и успешното му представяне в това начинание ще доведе до приемането му обратно в корпоративните обятия, и то на много висок пост.

Без изобщо да има представа как ще постигне поставената му цел, Кал веднага прие предложението с условието, че сделката ще включи и Петра Дандероф, колежката му в отдела по връзки с обществеността. В началото Хаусман се дръпна с оправданието, че няма кой да ръководи отдела, но след като му беше напомнено какъв сериозен проблем представлява медицинският туризъм, той отстъпи.

Две седмици по-късно Кал и Петра се върнаха в родния му град Лос Анджелис, обмисляйки метода на действие на бъдещата си компания. Всеки от тях си беше избрал по един надарен помощник: Кал нае Даръл Уилямс, афроамериканец, с когото се беше сприятелил в Калифорнийския университет и който беше специализирал компютърна защита; Петра беше поканила Сантана Рамос, д-р по психология, която беше започнала работа в CNN след шестгодишна частна практика.

Най-важното беше, че и четиримата бяха еднакво мотивирани, еднакво безскрупулни и еднакво убедени, че новото им предизвикателство да намалят медицинския туризъм е възможност, която се получава веднъж в живота, и всеки един от тях се закле, че ще направи всичко, за да я постигне. Доста експедитивно групата реши, че най-добрият начин да се намали търсенето е чрез засилване страховете на пациентите.

Всеки пациент с предстояща операция се отнасяше с известна резервираност към пътуването до Индия или която и да е развиваща се страна, по напълно разбираеми причини. На първо място беше мръсотията, която засилваше вероятността от инфектиране на раната или пипването на някоя от множеството смъртоносни инфекциозни болести. На второ място беше напълно естественото съмнение в квалификацията на хирурзите и останалия персонал, включително медицинските сестри. В допълнение се прибавяше въпросът за качеството на болниците и наличието на високотехнологично оборудване. И най-накрая заставаше въпросът за броя на успешно извършените хирургически процедури.

Когато групичката разгледа пропагандата, разпространявана от индийското Министерство на туризма, четиримата откриха, че специалистите на министерството отговарят ясно точно на тези въпроси. В резултат на това беше решено, че новата компания на Кал ще създаде рекламни кампании, които ще правят точно обратното и ще се възползват от страховете на хората. Всички бяха убедени, че планът им ще има успех, тъй като рекламите бяха най-лесният начин да се подсилят съществуващите у хората вяра и предразсъдъци.

За съжаление скоро след като разработиха стратегията и започнаха да обменят идеи, те се натъкнаха на сериозен проблем. Осъзнаха, че при огромните суми и усилия, които Индия инвестира в промотирането на медицинския си туризъм, индийското правителство със сигурност би започнало да разследва онзи, който твърди обратното, а ако те не успееха да подкрепят с доказателства твърденията в рекламите си, едно евентуално разследване щеше да им навлече огромни неприятности.

Естествено, бързо стигнаха до извода, че трябва да съберат реални данни за индийските болници, особено данни за резултатите от операциите, нивото на смъртност и усложненията след приключването им, в които се включваха и инфекциите. Но такива данни не бяха открити. Групата провери в интернет, в медицинските списания и дори в индийското Министерство на здравеопазването, което категорично отказа да им даде подобна информация, дори отказа да признае съществуването й. В рекламите си те също не използваха никакви цифри, само твърдяха, че резултатите са същите, ако не и по-добри, от тези в западните болници.

Изправени пред непреодолимото препятствие, членовете на групата осъзнаха, че им трябват вътрешни хора от частните индийски болници, които бяха включени в изключително печелившия и разрастващ се сектор на медицинския туризъм. За предпочитане беше да са счетоводители, но реализирането на тази идея беше в най-добрия случай съмнително. Вместо това се спряха на идеята да използват медицински сестри, най-вече защото Сантана знаеше нещо, което не беше известно на останалите — че съществува негласна търговия с тях. На запад страдаха от недостиг. На изток, особено във Филипините и Индия, медицинските сестри бяха в излишък и мнозина от тях мечтаеха да емигрират в Съединените щати поради икономически и културни причини, но се сблъскваха със значителни, почти непреодолими пречки.

След обширни проучвания и много дискусии, Кал и останалите решиха да навлязат в бизнеса с медицински сестри като основат компания, наречена „Международни медицински сестри“. Планът им беше да наемат дванайсет млади, привлекателни, впечатлителни, току-що дипломирали се индийски сестри, да им плащат надници като на американските им колежки и да ги доведат в Щатите, по-точно в Калифорния, с туристически визи за едномесечно обучение. Идеята им беше да ги превърнат в екип от признателни и съответно лесно манипулируеми шпиони. В Калифорния се погрижиха да ги обградят с огромно внимание, за да се възползват от нарастващото им желание да емигрират. В същото време сутрин ги обучаваха за работа с компютри, особено що се отнася до някои хакерски техники. В следобедите момичетата работеха по няколко часа като сестри в болниците на „Най-добрите грижи“, за да усъвършенстват американския си английски и да се запознаят с изискванията на американските пациенти, което би трябвало по-късно да улесни наемането им в частните индийски болници.

Всичко мина точно по план и в момента екипите от по две медицински сестри работеха в шест частни индийски болници, действащи в сектора на медицинския туризъм. От тях се изискваше да живеят заедно в една къща, наета от „Международни медицински сестри“ в дипломатическия квартал на Ню Делхи. В началото семействата им приеха това с безпокойство, но тъй като момичетата продължаваха да получават американските си заплати, възраженията постепенно утихнаха.

След като поработиха около седмица и започнаха да се оплакват, че искат да се върнат в Калифорния преди изтичането на шестте месеца, които трябваше да прекарат в Индия, те получиха първите си инструкции да започнат да източват от компютрите данните за резултатите от хирургическите операции, извършвани в съответните болници. Целта беше да се изчислят процентите на инфектиране, на влошаване след операциите и на смъртните изходи, които да се използват по-късно в рекламните кампании. За голяма изненада на Кал и останалите нито една от сестрите не постави под въпрос нарежданията им и резултатите не закъсняха. Но точно тогава се случи немислимото. Нещо, което никой от тях не беше очаквал. Статистиките на няколкото учреждения се оказаха невероятно добри, дори отлични.

В продължение на няколко дни Кал и Петра бяха в депресия, без да знаят какво да направят. След като хвърлиха огромна сума пари, за да задвижат сложната шпионска система, започнаха да ги притискат за резултати. Реймънд Хаусман дори изпрати таен пратеник, който да получи информацията кога очакват нещо да се случи. По всичко личеше, че заради медицинския туризъм болниците продължаваха да отчитат загуби, които нарастваха със застрашителни темпове. Кал беше обещал скорошни резултати, тъй като по времето, когато се появи емисарят, те тъкмо бяха започнали да получават първите данни от шпионите си.

След това, подтикван от креативността си и желанието да победи, на Кал му хрумна друга идея. Щом не могат да намерят отрицателни резултати, които да използват като основа за негативната си кампания, защо да не си създадат собствена отрицателна статистика от фатални случаи и да захранват с нея медиите в реално време? Той се консултира с двама нищо неподозиращи анестезиолог и патолог, с които се беше запознал в Шарлът, Северна Каролина, където работеше в корпоративния офис на „Най-добрите грижи“, и стигна до извода, че най-подходящото лекарство за постигането на внезапна смърт е суксаметониумът. Идеята му беше да намери пациенти, които имат сърдечни заболявания и които са приели суксаметониум като част от упойката, и да им инжектира смъртоносна доза в нощта след операцията. Кал беше получил уверение, че лекарството не може да бъде засечено или ако го открият в кръвта на пациента, биха предположили, че е остатък от упойката. А най-хубавото в цялата история щеше да бъде незабавната диагноза „сърдечен удар“ заради предишните сърдечни проблеми.

Щом Кал и Петра изгладиха схемата, те я представиха на Даръл и Сантана. Даръл я прие спокойно, но Сантана се поколеба. Кражбата на секретни данни беше едно нещо, а убийството на хора съвсем друго. Но накрая все пак се предаде, отчасти повлияна от ентусиазма на останалите, отчасти заради огромното желание на всички да успеят; донякъде заради увереността си, че схемата няма да бъде разкрита и заради уверенията, че броят на жертвите ще бъде ограничен; но най-вече защото всички вярваха, че това е единственият начин да спасят компанията „Международни медицински сестри“, която се оказа ключовото стъпало на всички към обещаващата кариера и богатството, което заслужаваха.

Известно влияние върху промяната на мнението на Сантана сигурно бе оказало и интензивното изучаване на индуизма, с което тя се беше захванала след пристигането си в страната. Беше открила, че е интелектуално привлечена от концепцията за пунарджанма, или индуистката вяра в прераждането, което означаваше, че смъртта не е край, а просто врата към следващия живот, който би бил по-добър, ако човекът е изпълнил кармичните си задължения. А и заради факта че заедно с останалите тя се беше заклела да направи всичко възможно, за да опетни медицинския туризъм.

Щом новата стратегия беше приета, вниманието им се насочи към проблема с реакцията на медицинските сестри и въпроса дали ще се съгласят да сътрудничат. Въпреки че след прекарания месец в Лос Анджелис момичетата бяха прегърнали американската култура, бяха свикнали да получават много пари и с такова нетърпение очакваха да емигрират, че сигурно щяха да направят всичко, което поискат от тях, Кал, Петра и Даръл все пак изпитваха някакви съмнения. Сантана, от друга страна, смяташе, че няма да срещнат никакви проблеми със сестрите, тъй като те щяха да бъдат водени от вярата си в самсара[1] и най-вече от убеждението, че организацията и групата стоят над отделния човек. Тя каза, че ключът към успеха е Вийна, която трябва да бъде убедена да приеме, че нейната карма[2] е да „приспи“ пациента американец. Ако тя, като техен лидер, се съгласеше да го направи, останалите щяха да я последват, без да задават въпроси.

Но нямаше как да са сигурни, че Вийна ще се съгласи да сътрудничи. Всички признаваха, че тя е най-отговорната в групата, с най-силно желание да емигрира. Всички бяха усетили несъответствието между очевидната й интелигентност, вродени качества на водач и невероятна красота и също така очевидната липса на самочувствие и представа за собствената й значимост. Затова професионалното мнение на Сантана беше, че Вийна има сериозни психологически проблеми, съчетани с вкоренената привързаност към традиционната индийска култура и религиозност. Тя предположи, че ключът към спечелването на момичето е откриването на проблема и предлагането на помощ за решаването му.

След тези й думи всички погледнаха към Даръл. Всички знаеха за връзката му с една от сестрите, Самира Пател. Въпреки че Петра и Сантана не я одобряваха, изведнъж се оказа, че от нея има полза. Тъй като момичето беше съквартирантка на Вийна и нейна най-добра приятелка, те предположиха, че ако Вийна споделя проблемите си с някого, то това ще е Самира. Натовариха Даръл със задачата да проучи въпроса и той успя, след като убеди Самира, че „Международни медицински сестри“ трябва да помогне на Вийна. Каза й, че ако не успеят, защото не са наясно какво точно я притеснява, цялата програма, включително емиграцията на сестрите в Съединените щати, ще бъде заплашена от провал.

Самира повярва и въпреки че се беше заклела да пази тайна, му разкри тъжната семейна история на Вийна. Въоръжен с тази информация, Кал отиде при Вийна още същия следобед с предложението да сложи край на тормоза в замяна на нейното сътрудничество при прилагането на новата стратегия. Първоначално тя се опъна, но след това размисли заради обещанието да бъде елиминирана заплахата за сестрите и майка й. Това беше единственото й притеснение след решението й да емигрира.

Кал Морган въздъхна. След цялата история той осъзна, че програмата за отказване на американците от хирургическите операции в Индия изобщо не е шега работа, както беше предположил в началото. Той поклати глава и се запита какво ли още ще се случи. Знаеше, че няма как да предвиди неочакваното, затова реши, че има нужда от изходна стратегия. В случай че станеше най-лошото, той трябваше да разполага с план и ресурси за измъкване от Индия — поне за себе си и за тримата си колеги. Реши да повдигне този въпрос на срещата в осем часа.

Кал се претърколи на другата страна и погледна часовника. Беше седем без петнайсет и ако искаше да направи сутрешния си джогинг, трябваше да става. Освен това искаше да посети Вийна и да провери дали е станала и смята ли да ходи на работа. Въпреки че лекарите в спешното й бяха направили промивка, а и поради бързата му намеса тя беше успяла да погълне минимално количество лекарства, той трябваше да е сигурен. Отсъствието й на следващия ден след смъртта на госпожа Ернандес щеше да привлече нежелано внимание, в случай че някой се усъмнеше в естествената смърт на пациентката. Освен това винаги оставаше съмнението, че може да са я забелязали в болницата, след приключването на смяната й.

Кал облече спортния си екип и тръгна към крилото за гости. След последния завой забеляза, че вратата на Вийна зее отворена и намери това за обнадеждаващо. Щом се приближи, той почука по дървото, поздрави и влезе. Вийна седеше на леглото си, облечена в роба. С изключение на лекото зачервяване на очите, тя изглеждаше съвсем нормално, красива като винаги. Не беше сама. На леглото й седеше Сантана.

— Със задоволство заявявам, че пациентката се чувства добре — каза тя.

Сантана беше с пет години по-голяма от Кал. Също като него беше облечена в спортен екип, но за разлика от неговия тя носеше стилен черен лъскав клин и също така лъскава прилепнала черна тениска от синтетична тъкан. Тъмната й гъста коса беше вързана на опашка.

— Чудесно! — отвърна Кал. Беше искрен. — Предполагам, че ще отидеш на работа? — попита той Вийна.

— Разбира се — отвърна тя. В гласа й се усещаше лекото замайване, което сигурно изпитваше.

— Разговаряхме за случилото се снощи — рече направо Сантана.

— Чудесно — повтори Кал, но без предишния ентусиазъм. Той лично нямаше да се чувства удобно да обсъжда нещо подобно.

— Тя ме увери, че няма да се повтори.

— Много мило — отвърна Кал и си помисли: „Дано да е така“.

— Каза ми, че го е направила, защото е решила, че боговете ще го приемат благосклонно: един вид живот за живот. Но сега, след като боговете са я спасили, тя смята, че те я искат жива. Всъщност Вийна вярва, че всичко, което се е случило, е нейна карма.

„Друг път са я спасили“, помисли си Кал, но на глас произнесе:

— Много се радвам, защото наистина имаме нужда от нея.

Той се взря във Вийна, питайки се дали е казала на Сантана за агресивния любовен акт, или за разтърсилата я агонизираща смърт на пациентката, но както винаги на лицето й беше изписано неразгадаемо спокойствие. Кал също не беше споменал нищо при срещата си с останалите, след като се върна от спешното — сам не знаеше защо. Предполагаше, че е просто защото се чувстваше смутен от сексуалната й агресия и болезненото усещане, че се бяха възползвали от него. Беше свикнал той да манипулира жените, а не обратното. Що се отнася до смъртта от свръхдоза суксаметониум, която се оказа много по-различна от тихата парализа, която му беше описана и която беше представил пред останалите, той се притесняваше, че обсъждането й може да задуши всеобщия ентусиазъм от новата схема.

Кал се извини и излезе от стаята, макар да се чувстваше леко притеснен, че жените ще започнат да го обсъждат. Но притесненията му не продължиха дълго. Той излезе от къщата и започна сутрешния си джогинг. Чанакиапури беше един от малкото райони в града, с изключение на крайбрежната гора, където беше приятно да се тича. За нещастие беше излязъл по-късно от обичайното и автомобилният трафик вече се беше увеличил и с всяка изминала минута се натоварваше още повече. Прахът и замърсяването на въздуха почти бяха стигнали обедните си нива. Затова той слезе от главния път и пое по заобиколните задни улички. Въздухът тук беше по-добър, но за сметка на това се натъкна на голяма група маймуни, които винаги ужасно го плашеха. Маймуните в Делхи се отличаваха със забележителна смелост. Не го притесняваше това, че може да го нападнат вкупом, а по-скоро се страхуваше да не пипне някои екзотични болести, особено ако някоя от тях го ухапе. Животните като че ли усетиха притесненията му и го подгониха, оголили пожълтелите си зъби, крещейки и пищейки като полудели.

Като реши, че мръсния въздух и маймуните са достатъчна причина да прекрати джогинга си, Кал рязко промени посоката си и преследващите го животни се разбягаха панически. Също като някой кон, който бърза да се прибере при яслите си, Кал препусна обратно към къщата. След прекарания навън по-малко от половин час, той влезе вътре с облекчение и с огромно удоволствие се пъхна под душа. Въпреки разочароващия провал на сутрешното му бягане, докато се сапунисваше и се бръснеше, той си мислеше, че денят започва сравнително добре. Краткият разговор със Сантана значително намали загрижеността му за Вийна. Опитът й за самоубийство го беше стреснал и той се безпокоеше, че може да го направи отново, докато Сантана не го убеди в противното. Сега вече беше сигурен, че това няма да се повтори, а след използването на концепцията за кармата, Вийна очевидно вече вярваше, че онова, което беше причинила на госпожа Ернандес, е неразделна част от съдбата й, което му подсказваше, че останалите индийки също щяха да сътрудничат.

След като закуси обилно с приготвените от готвача им бекон и яйца, Кал се запъти към остъклената веранда зад къщата. Когато се нанесоха тук, в помещението имаше само столове, но те бяха занесли и една кръгла маса и започнаха да провеждат там сутрешните си съвещания.

Останалите вече се бяха събрали и когато Кал влезе, оживеният им разговор секна изведнъж. Той седна на обичайното си място, с лице към градината, загърбил вътрешността на къщата. Останалите също бяха заели обичайните си места, което подсказваше, че са от хората, които робуват на навика. Сантана седеше от дясната страна на Кал, Петра отляво, а Даръл се намираше срещу него. Даръл излъчваше тиха самоувереност; беше подпрял ръка на облегалката на креслото и обхванал брадичката си с пръсти. Той беше едър, мускулест мъж с махагонова кожа, тъмни мустаци и брадичка, тип „катинарче“. Петра седеше изпъната на ръба на стола си, сякаш се намираше в училище и се опитваше да впечатли учителката с вниманието си. Тя беше изключително висока, красива жена, енергична по природа. Сантана се беше облегнала удобно назад, скръстила ръце в скута си като професионален психолог, каквато всъщност беше, очаквайки пациента си да започне да говори. Тя винаги излъчваше спокойствие и държеше емоциите си под контрол.

Кал откри срещата с опита за самоубийство на Вийна, за да се увери, че всички са информирани за случая. Помоли Сантана да разкаже какво е научила от разговора си с индийката, особено за уверенията на Вийна, че повече няма да прави подобен опит. Кал призна, че случилото се го е изплашило до такава степен, че да започне да обмисля спешна стратегия за изтегляне, в случай че се наложи.

— Ако опитът й се беше оказал успешен — продължи Кал, — щеше да има разследване, а това щеше да доведе до големи проблеми за „Международни медицински сестри“.

— Какво точно имаш предвид под „спешна стратегия за изтегляне“? — попита Петра.

— Точно каквото означава — отвърна Кал. — В най-буквалния смисъл. Ако се наложи да напуснем Индия за нула време, всичко трябва да е уредено. Няма да има нужда от импровизации, нито ще разполагаме с нужното за тях време.

Петра и Сантана кимнаха утвърдително. Даръл само вдигна въпросително едната си вежда.

— По суша, въздух или море? — попита той.

— Приемам всякакви предложения — каза Кал. Той ги изгледа последователно и погледът му се спря върху Петра, която винаги проявяваше педантичност към подобни детайли.

— По въздух ще бъде доста трудно — каза тя. — Паспортният контрол на международното летище „Ганди“ е доста сложен. Ще трябва да платим на твърде много хора, защото няма да знаем със сигурност по кое време през деня или през нощта ще се наложи да бягаме. Ако се опитваме да се измъкнем тайно, то това трябва да стане по суша.

— Съгласен съм — кимна Даръл. Той се наведе напред и облегна лакти на масата. — Мисля, че трябва да поемем на североизток с кола или джип, който ще купим специално за тази цел и ще го държим с пълен резервоар, зареден с всичко необходимо и готов за тръгване. Можем да прекосим границата с Непал на най-доброто предварително определено място, въпреки че нямаме кой знае какъв избор. И най-накрая в колата трябва да има достатъчно пари за подкупи. В тях се крие истината.

— Искаш да кажеш да купим кола, да я подготвим и да я скрием? — попита Кал.

— Точно така — отвърна Даръл. — От време на време ще я припалваме, но ще я оставим в онзи голям гараж и няма да я изкарваме.

Погледна към жените в очакване на реакции. Никоя от тях не се обади. Кал се обърна отново към Даръл.

— Мога ли да те оставя да реализираш предложението си?

— Няма проблем — каза Даръл.

— Така, да преминем към новата ни стратегия. Имаме ли някакви резултати?

— Определено — каза Сантана. — Преди два часа се чух с връзката ми в CNN. Точно както предположих, те са излъчили историята в ефир веднага, след като са я научили. Реакцията била страховита, много по-силна, отколкото са очаквали, били засипани от имейли. Нямат търпение да получат още.

Кал се облегна назад и устните му се разтеглиха в лека усмивка. Това бяха първите добри новини откакто с колективни усилия бяха задвижи този проект.

— Когато се събудих сутринта, имах ново съобщение от Розалии Бийкмън, моята позната в CNN. Тя ми каза, че историята била подхваната от още три новинарски мрежи, които са се захванали да разчепкват медицинския туризъм като цяло. В края на всяка емисия водещите поставяли под въпрос безопасността на хирургическите операции в Индия.

— Чудесно — възкликна Кал и удари с юмрук по масата. — Музика за ушите ми. Това повдига въпроса кога да нанесем следващия удар. Щом, както казва Сантана, CNN си умират за още истории, мисля, че не трябва да им отказваме.

— Съгласен съм — каза Даръл. — Няма две мнения по въпроса. Щом рибата кълве, да вървим на риболов. И държа да ви кажа, че Самира е готова за действие. Много се обиди, че Вийна е била избрана първа. Каза ми, че има пациент с проблемно сърце, който ще се подложи на операция тази сутрин, така че това е идеалният случай.

Кал се засмя тихо.

— Аз си мислех, че ще ни бъде трудно да ги накараме да ни сътрудничат, а те направо си предлагат доброволно услугите.

Кал се обърна към Петра и Сантана.

— Ами вие, момичета? Готови ли сте за още един удар? Снощи, когато намерих Вийна натъпкана с лекарства, не вярвах, че въобще ще искам да го повторим, но ето ме тук.

— Розалин беше много настоятелна в исканията си за още информация — каза Сантана, поглеждайки към Петра. — Тъй като ни гарантира, че новината ще излезе директно в ефир, смятам да гласувам с „да“.

— Каква е вероятността Самира да получи същия психически срив като Вийна? — попита Петра, отвръщайки на погледа на Сантана. — Не ни трябва още един опит за самоубийство.

— При Самира няма такава опасност — отвърна категорично Даръл. — Тя може да е на възрастта на Вийна, да е нейна съквартирантка и най-добра приятелка, но двете са съвсем различни, което донякъде може да обясни защо са толкова близки, или поне защо бяха. Вчера следобед, преди да изпълни задачата си, Вийна смъмрила Самира за това, че е издала семейните й тайни.

— Съгласна ли си с това, Сантана? — попита Петра.

— Да — каза Сантана. — Самира е много амбициозна, но няма качества на лидер. Освен това е по-егоцентрична и не толкова потайна.

— В такъв случай ще се съглася — каза Петра.

— Не виждате ли проблем в това, че ще има два поредни смъртни случая в една и съща болница? — попита Даръл.

— Добър въпрос — промърмори Петра.

Всички погледнаха Кал. Той сви рамене.

— Според мен няма значение. Представиха ми куп доводи, че няма да бъде разкрито. Второ, болничните власти и техните бизнес партньори ще се погрижат да потулят случаите колкото се може по-бързо, за да избегнат негативната гласност. В Индия нямат съдебни лекари, но дори ако по някаква случайност някой заподозре нечестна игра и дори случайно се сети, че е бил използван суксаметониум, лекарството отдавна ще е изчезнало от кръвта, а всякакви евентуални остатъци могат да бъдат обяснени с упойката, която е била приета преди операцията.

— Всъщност — обади се Сантана, — два поредни смъртни случая са още по-голяма история. Мисля, че това ще помогне на каузата ни.

Кал кимна утвърдително и погледна към Петра и Даръл. И двамата кимнаха.

— Чудесно — каза той с усмивка и постави ръце на масата. — Колко е хубаво да имаме единодушно съгласие. Да действаме тогава. — След това погледна към Даръл и добави: — Ти ще съобщиш на Самира добрите новини, когато се върне от работа.

— С удоволствие — отвърна Даръл.

[1] Понятие от източните религии. Буквално означава „кръговрат“, колелото от раждания и смърти, което е винаги в движение. — Б.пр. ↑

[2] Предопределена съдба. Понятието „карма“ е аналог на понятието „причинност“ в западната философска традиция. — Б.пр. ↑

Глава 7

15 октомври 2007 г.

Понеделник, 19:54 часа

Лос Анджелис, САЩ

(По същото време, когато приключва сутрешното заседание на „Международни медицински сестри“)

Нийл Маккългън остави химикалката, за да разтрие очите си. Графикът, по който работеше, все още беше недовършен. Софтуерната компания, с чиято програма работеше, наскоро бе сменила ръководството си, и след като го нямаше предишният президент да държи нещата под контрол, някои неща в софтуера се бяха променили и съответно се налагаше Нийл да преправя графика на ръка. Той погледна часовника си. Наближаваше осем, а трябваше да го е предал до седем. Чувстваше се изморен.

Първата причина да не е успял до момента беше голяма верижна катастрофа на магистрала 405, предизвикала няколко смъртни случая и множество сериозни наранявания. Пострадалите започнаха да пристигат с линейки, преди да е изтекъл половин час от излизането на Дженифър Ернандес от кабинета му. Цялата бъркотия отне часове: отделянето на мъртвите от живите, стабилизирането на най-сериозно ранените и изпращането им в операционната, и най-сетне — оказването на съответната помощ на по-леко ранените.

Втората причина да се мотае все още с прословутия график беше, че Нийл не можеше да се съсредоточи.

— По дяволите! — изкрещя той към стената. После поклати глава.

Завъртя се в креслото си и погледна към триажа[1]. Двама пациенти гледаха към него, повдигнали вежди. Смутен от избухването си, Нийл стана от креслото, и след като махна успокоително на двамата пациенти, затвори вратата и седна отново зад бюрото.

Нийл не можеше да се концентрира заради Дженифър. Въпреки че смяташе да използва детинското поведение на Дженифър за бъдещо оправдание на решението си да не отиде в Индия, той бавно започваше да приема, че се е справил ужасно със ситуацията. Всъщност истинските причини бяха много по-егоистични. Извинението, с което й беше излязъл — преработване на графика — беше прозрачна лъжа. Трябваше да е по-откровен, така щеше да се получи поне честен разговор.

По едно време Нийл набра мобилния телефон на Дженифър, но тя не отговори на обаждането. Нямаше представа дали е защото е забелязала, че той се обажда, или защото вече пътува. В момент на безразсъдност дори си помисли да отиде на Международното летище на Лос Анджелис и да я хване, преди да е отлетяла, но пропъди идеята, защото нямаше представа кой полет ще вземе тя. От организирането на пътуването си до Индия преди пет месеца той знаеше, че множество компании извършваха полети от Лос Анджелис до Ню Делхи.

През целия следобед Нийл се измъчва, че се е отнесъл с Дженифър толкова зле. Терзаеше се до такава степен, че започна да се обвинява, задето се е държал незряло и егоистично. А и вече му се струваше, че е постъпила съвсем правилно, като си е тръгнала, без да поглежда назад.

Той се изправи импулсивно, при което креслото му се плъзна назад на колелцата си и се блъсна във вратата. Взе от закачалката зад вратата чистото си бяло сако, облече го и отиде до регистратурата. Попита първата сестра, която му попадна, дали знае тръгнал ли си е Кларънс Ходжис. Официално работното му време свършваше в същия час като на Нийл, но подобно на него, и той рядко си тръгваше навреме. За късмет на Нийл се оказа, че Кларънс е в една от манипулационните и зашива разкъсване. Сестрата му посочи въпросната завеса.

— Мили боже! — възкликна Нийл, когато надникна над рамото на Кларънс.

Кларънс зашиваше дясното ухо на пациента, нанасяйки грижливо стотици тънки шевове с подобен на паяжина черен копринен конец. Нийл беше вербувал Кларънс. Двамата бяха съученици в гимназията. За колежи бяха избрали конкурентни училища, Нийл — в Калифорнийския университет в Лос Анджелис, а Кларънс — в Университета на Южна Калифорния, но за медицински училища и двамата избраха Калифорнийския. Това, което ги беше направило особено добри приятели, беше общата им любов към сърфинга.

— Това се казва разкъсване!

Кларънс се облегна назад и се протегна.

— Боби и неговият скейтборд са имали малък спор с едно дърво, и мисля, че дървото е надделяло. — Кларънс дръпна завесата и погледна пациента си. За негова голяма изненада Боби беше заспал. — Господи, мисля, че това ще ми отнеме известно време.

— Защо не повика някое от момчетата от пластичната хирургия да слязат и да го оправят? — попита Нийл.

— Заради Боби — каза Кларънс, докато отново забиваше иглата. — Когато му го предложих, той каза, че си тръгва, въпреки че ухото му висеше на няколко нишки плът. Каза, че е тук от толкова отдавна, че не смята да чака повече. Искаше аз да направя зашиването, въпреки че не съм пластичен хирург.

— Извинявай, може ли да те попитам нещо?

— Разбира се. И без това Боби спи, ще се радвам на компанията.

Нийл му разказа набързо историята на Дженифър. Кларънс я изслуша без коментар, докато продължаваше да кърпи злощастното ухо.

— Това е в най-общи линии — каза Нийл, след като приключи.

— За какво искаш мнението ми? Ако е дали бих отишъл до Индия да си сменя бедрената става, отговорът ми е „не“.

— Не е това въпросът. Въпросът е правилно ли реагирах на молбата на Дженифър. Според мен — отвратително. Ти как мислиш?

Кларънс погледна приятеля си в очите.

— Сериозно ли говориш? Какво друго е можело да направиш?

— Трябваше да съм по-честен.

— В какво отношение? Имам предвид, че не мога да си представя, че искаш да изминеш целия проклет път до Индия заради нечия баба, нали? Тоест, не би могъл да я съживиш или нещо такова, нали?

— Вярно е, че не изгарям от желание да бия целия този път до Индия в момента — призна си Нийл.

— Ето, виждаш ли? Справил си се просто чудесно. Начинът, по която е реагирала, си е неин проблем. Не е трябвало да си тръгва.

— Мислиш ли? — попита Нийл. Той не беше уверен. Сега, когато бе разказал случката на Кларънс, всъщност се чувстваше още по-виновен.

— Чакай малко — каза Кларънс, като довърши шева и погледна нагоре към Нийл. — Започвам да си мисля, че тук има нещо, което не ми казваш. Какви са отношенията ти с тази жена? Просто си мил с нея или какво? Да не се срещате?

— Нещо такова — призна си Нийл. — Всъщност не съм сигурен. Имам чувството, че тя ме държи на ръка разстояние. Излизаме от известно време и е чудесно. Никога не оставаме без тема за разговор, и тя се държи наистина открито с мен, казва ми неща, които не е казвала на никого другиго. Знам това със сигурност.

— Не сте ли спали заедно?

— Не, но не защото не сме опитвали. Пробвахме веднъж, но беше неловко. Някак странно. Можем да си говорим за най-съкровени неща, но веднага щом опитам да се приближа към нея — бум! Между нас се издига стена.

— Не звучи добре.

— Знам, но от друга страна тя е наистина умна и работи и учи здравата, и е страхотно да съм с нея. Никога не съм бил с такова момиче.

— Ако е тази, която си мисля, че е, наистина си я бива.

— Не мога да отрека. Хвана ми погледа още първия път, когато я зърнах, като студентка по медицина първи курс.

— Хей — каза Кларънс. — Това променя всичко. Доколкото мога да съдя, май обичаш тази жена.

— Да кажем, че просто съм заинтригуван от нея, но наистина трябва да я опозная по-добре.

— Замисляш ли се по въпроса дали да не я последваш в Индия? Това ли е въпросът, по който искаш мнението ми?

— Да. Ако знам нещо с абсолютна сигурност за нея, то е, че е твърдоглава. Взема решенията си мигновено и след това се държи за тях като куче за кокал. В момента ми е бясна и разбирам защо. Тя ми показа, че ми има доверие, като ме помоли да я придружа, а аз в известен смисъл потвърдих най-лошите й страхове, като й отказах. Ако не отида там, трябва да се сбогувам с всякакви шансове да я опозная по-добре.

— Тогава го направи! Това е съветът ми! Уреждането на проблемите с тялото на баба й ще отнемат не повече от половин час, и край. Ще можете да се помирите. И така няма да изгориш мостовете помежду ви след тази история.

— Значи мислиш, че трябва да отида?

— Абсолютно! А и ти ми каза, че Индия ти се е сторила забавна, така че с един куршум — два заека!

— Казах ти, че е било интересно.

— Интересно или забавно, каква е разликата? При положение че се погрижиш за задълженията си тук, защо трябва да се безпокоиш?

— Следващите четири дни са ми свободни.

— Виждаш какво имам предвид. Иди! Не се притеснявай за работата тук след изтичането на четирите дни. Длъжник съм ти. Ще те заместя, а ако не мога, ще намеря някой друг.

— Със сигурност ще се нуждая от повече от четири дни. Само пътуването отнема четири дни.

— Няма да се безпокоиш за това. Нали? Казах ти, че ще те заместя. Знаеш ли къде ще отседне тя?

— Да.

— Това е всичко, от което се нуждаеш. Кога ще тръгнеш?

— Утре, предполагам — каза Нийл, питайки се дали не е позволил приятеля си да го уговори да участва в нещо по-сложно и напрегнато, отколкото е очаквал.

Само ако знаеше…

[1] Помещение, където става разпределянето на пациентите. — Б.пр. ↑

Глава 8

16 октомври 2007 г.

Вторник, 19:45 часа

Ню Делхи, Индия

Самира Пател се усмихна свенливо на двамата високи портиери сикхи, които стояха на входа на болницата „Кралица Виктория“. Беше облякла болничната си униформа също както Вийна предишната нощ. Те не отвърнаха на флиртуването й, но нямаше съмнение, че са я познали. Всеки протегна ръка и отвори своето крило от вратата, след което с поклон я подканиха да влезе.

Няколко часа следобед Даръл я беше обучавал какво да направи, след като влезе в болницата. Въпреки възбудата, която я беше обзела, тя изпълняваше буквално инструкциите му. Прекоси фоайето, избягвайки погледите на всички. Вместо да вземе асансьора, тя се качи по стъпалата на втория етаж, където се намираше библиотеката. После светна лампата, свали от рафтовете няколко книги по ортопедия и ги пръсна по масите, дори разтвори една на главата за подмяна на коленна става — на такава операция се беше подложил сутринта нейният пациент Хърбърт Бенфати. Даръл беше измислил всичко това. Искаше да й осигури приемливо обяснение защо се намира в болницата след като е свършила смяната й, в случай че някоя от по-старшите сестри се заинтересува.

След като подреди библиотеката по свой вкус и прехвърли досието на Бенфати от компютъра в една флашка, тя излезе на стълбите и тръгна към петия етаж, където се намираха операционните. Възбудата й беше прераснала в тревога и тя започна да си задава въпроса защо въобще беше поискала да го направи. В същото време знаеше много добре отговора. Въпреки че Вийна Чандра й беше приятелка още от трети клас, когато се срещнаха за пръв път, Самира винаги беше чувствала, че стои по-долу от нея. Проблемът беше, че Самира завиждаше на красотата на Вийна, срещу която знаеше, че не може да се състезава, така че се опитваше да я конкурира по всички други начини. Самира беше убедена, че косата на Вийна е по-тъмна и по-блестяща от нейната, че кожата й е по-златиста, а нослето по-малко и по-добре оформено.

Но въпреки конкуренцията между двете, за която Вийна нямаше ни най-малка представа, момичетата се бяха сближили, най-вече заради общата им мечта един ден да емигрират в Америка. Също както много от останалите им съученици, те имаха достъп до Интернет, от който Самира се възползваше много повече, отколкото Вийна. Това бе тяхното око към Запада и към личната свобода. Когато навлязоха в тийнейджърските си години, двете вече бяха станали неразделни и споделяха всичките си тайни, които за Вийна включваха и тормоза от баща й, нещо, която не беше споделила с никой друг от страх да не посрами семейството си. Тайната на Самира представляваше нещо напълно различно — тя се беше пристрастила към порно сайтовете и трудно успяваше да мисли за нещо друго, освен за секс. Самата Самира умираше от желание да го изпита и се чувстваше като животно в клетка, особено като се имаше предвид строгата мюсюлманска среда, в която беше израснала. Връзката между двете момичета се заздрави заради общото им желание да пазят тайните си. Всяка лъжеше родителите си, че ще спи у другата и така получаваха възможност да обикалят клубовете в западен стил и да купонясват по цяла нощ. Вместо да приемат традиционните индийски ценности като пасивност, подчинение и примирение с трудностите, с надеждата да бъдат възнаградени в следващия си живот, Самира и Вийна все по-силно копнееха за награди още в този живот.

Вчера, когато Самира разбра, че Вийна е била избрана първа от сестрите да приложи новата стратегия, веднага й завидя. Точно затова доброволно пожела да изпълни втората задача. Причината да се чувства толкова уверена беше, че поне в една област бе постигнала повече, отколкото приятелката си — беше много по-напред в приемането на западната култура и връзката й с Даръл го доказваше.

С трепереща ръка Самира отвори вратата на стълбището, която водеше към петия етаж. Беше сравнително тъмно. Няколко секунди тя само се ослушваше. Не се чуваха никакви звуци, освен постоянното ниско жужене на климатиците. Тя се промъкна в коридора и затвори вратата зад гърба си.

Убедена, че е сама, Самира тръгна към хирургичното отделение, опитвайки се да заглуши максимално потракването на токчетата си върху мраморния под. Светлината беше приглушена, но достатъчна. Минавайки през външните двойни врати, тя надникна в приемната на хирургията, за да се увери, че няма никой. Знаеше, че вечер тук рядко се мяркат хора и че служителите от нощната смяна използват помещението за почивка и да погледат малко телевизия, въпреки че официално това беше забранено. Тя се приближи до двойните врати, водещи към болничните стаи на отделението, и ги отвори. Пантите изскърцаха силно и Самира се сви от страх. Усещаше забързаните удари на сърцето си и го чуваше в ушите си. Изчака няколко секунди, за да провери дали ще последва някаква реакция, но след като всичко остана тихо, Самира влезе в коридора. Същото скърцане се разнесе и при затварянето на вратите и отново я обхвана страх. Но след секунди гробната тишина се възцари.

Самира умираше от желание да приключи задачата си колкото се може по-бързо. Чувстваше лицето си обляно в пот въпреки работещите климатици. Не обичаше да се тревожи, а заради двойствения живот, който беше водила като тийнейджърка, твърде често й се беше налагало да се чувства така.

След като се озова в коридора и се убеди, че е сама, тя побърза да се сдобие със спринцовка, пълна със суксаметониум. В бързината без малко да изпусне стъкленото шише с парализиращия наркотик на пода. Ако го беше счупила, едва ли щеше да успее да го почисти. Всяко късче стъкло представляваше еквивалентът на намазаните с кураре стрелички в джунглите на Перу. Напълно схващаше иронията на потенциалната ситуация трупът й да бъде открит в хирургическото отделение на следващата сутрин.

Затова, след като приключи с всичко, с огромно облекчение тръгна обратно към стълбището. Отхвърлила тази част от задачата си, тя реши, че няма какво друго да попречи на безпрепятственото й прибиране у дома. Оказа се, че греши.

Слизайки два етажа по-надолу, тя погледна часовника си. Беше малко след осем. Единствената й грижа вече беше господин Бенфати, когото беше видяла днес следобед. Дали все пак да не отиде? Имаше големи шансове той все още да е замаян от упойката, което означаваше, че може и да спи. Нямаше как да разбере, ако не отиде лично.

Самира отвори вратата към коридора на третия етаж и надникна предпазливо. Около ярко осветения сестрински пункт се забелязваха две медицински сестри, което означаваше, че другите две са или в стаите при пациентите, или си почиват. Нямаше начин да разбере.

Тревогата й се засили, но си каза: „Сега или никога“. Пое си дълбоко дъх, пристъпи в коридора и тръгна към стаята на господин Бенфати. Всичко вървеше отлично до момента, в който застана пред леко отворената му врата. Вдигна ръка да почука и замръзна в тази поза щом вратата се отвори широко в мига, когато кокалчетата на пръстите й се готвеха да осъществят контакт с повърхността й. Тя извика стреснато, когато пред нея се появи една от сестрите. Самира знаеше само първото й име. Това беше невероятно дебелата и груба Чару, която изцяло запълни вратата.

За разлика от изненадата на Самира, Чару само се раздразни, че някой е застанал на пътя й. Тя изгледа преценяващо Самира от главата до петите и рече с неособено приятелски тон:

— Какво правиш тук? Ти работиш само дневна смяна.

Чару и Самира се познаваха от срещите си при предаването на смените, когато сестрите от дневната смяна съобщаваха на тези от нощната статусите на пациентите и специфичните им нужди.

— Исках просто да видя пациента си — каза Самира. Гласът й леко трепереше. — Досега седях в библиотеката и четох за подмяната на коленните стави.

— Сериозно? — попита Чару, а тонът й изразяваше съмнение.

— Сериозно — повтори Самира, опитвайки се да звучи твърдо.

Чару я изгледа недоверчиво, но не го изказа на глас. Вместо това рече:

— Госпожа Бенфати е тук.

— Скоро ли ще си тръгне? Бих искала да задам на господин Бенфати няколко въпроса за симптомите.

Чару просто сви рамене, докато я заобикаляше.

Тя тръгна към сестринския пункт, а Самира я изпрати с поглед по коридора. Не знаеше какво да прави. Не можеше да остане в коридора, докато госпожа Бенфати си тръгне, но ако се върнеше в библиотеката, нямаше да разбере когато жената си е отишла. На всичко отгоре се чудеше дали заради срещата й с Чару не трябва да прекрати операцията. Проблемът беше, че сигурно щяха да минат седмици, преди да се появи някой пациент от Америка с проблемно сърце, който да се окаже подходяща цел. А тогава тя едва ли щеше да натрупа точки в конкуренцията си с Вийна.

Още размишляваше, когато изведнъж се стресна отново. Този път причината беше госпожа Лусинда Бенфати, едра жена около петдесетте, с плътно прибрана на кок коса. Беше видяла Самира през деня и сега веднага я позна.

— Мили боже, работният ви ден е много дълъг.

— Понякога — избъбри Самира. Мисията й, при изпълнението на която не трябваше да бъде забелязвана, се превръщаше в ужасна шега.

— До колко часа работите?

— Зависи — излъга Самира. — Но скоро ще се прибирам. Как е нашият пациент? Исках да мина да го проверя.

— Колко мило от ваша страна! Той е сравнително добре, но не може да понася болката. Преди малко една сестра му сложи инжекция болкоуспокояващи. Дано свършат работа. Защо не влезете да го поздравите. Сигурно ще му бъде приятно.

— Не знам дали е удачно. Не искам да го притеснявам.

— Няма такава опасност. Хайде! — Госпожа Бенфати подхвана Самира за лакътя и я въведе в стаята на съпруга си.

Светлината беше приглушена, но достатъчно ярка, тъй като големият телевизор с плосък екран излъчваше новините на ВВС. Господин Бенфати лежеше полуизправен в леглото си. Левият му крак беше обхванат в уред, който няколко пъти в минутата леко огъваше коленната става на трийсет градуса.

— Хърбърт, скъпи — надвика госпожа Бенфати звука от телевизора. — Виж кой е тук.

Господин Бенфати намали телевизора и погледна към Самира. Позна я и също като съпругата си изкоментира дългия й работен ден.

Госпожа Бенфати се намеси, преди Самира да успее да отговори.

— Не знам за вас, но аз съм изтощена. Мисля да се прибера в хотела и да си легна. Лека нощ отново, скъпи — каза тя и го целуна по широкото чело. — Спи спокойно.

Господин Бенфати й помаха леко. Лявата му ръка, в която беше вкарана система, лежеше напълно неподвижна. Госпожа Бенфати се сбогува със Самира и си тръгна.

Самира се оказа като в небрано лозе. Нямаше намерение да завързва разговор с човека, но не можеше просто да стои там. Освен това срещата с госпожа Бенфати не беше ли достатъчен повод да се откаже? Задачата, която смяташе за толкова лесна за изпълнение, се оказа кошмар. Неспособна да реши, тя стоеше като замръзнала на мястото си.

Господин Бенфати изчака малко, преди да попита:

— Мога ли да направя нещо за теб? Да изтичам ли долу до кухнята и да ти приготвя вечеря? — Той се засмя на нескопосния си опит да се пошегува.

— Как е коляното ви? — попита Самира, докато се опитваше да си събере мислите.

— О, страхотно — изръмжа господин Бенфати. — Готов съм за джогинг.

Самира плъзна несъзнателно ръка в джоба си и хвана пълната спринцовка. Изведнъж се сети защо е тук.

Докато господин Бенфати описваше с подробности болката, която изпитваше, Самира се чудеше какво да направи. Реши, че най-лесният избор е да продължи с изпълнението на плана. Тъй като съпругата на господин Бенфати току-що си беше тръгнала, а сестрата му беше дала скоро болкоуспокояващи, Самира стигна до извода, че едва ли някой ще го посети в следващите часове. Което означаваше, че ще разполага с достатъчно време, за да напусне болницата, преди да го открият. Тя измъкна спринцовката от джоба си. Махна капачето й със зъби и протегна ръка към интравенозната канюла.

Господин Бенфати видя как Самира внезапно се приближава към леглото, забеляза спринцовката и спря да се оплаква.

— Какво е това? — попита той. Когато Самира не отговори, а приближи иглата, за да вкара съдържанието на спринцовката в системата, той протегна ръка и я хвана за китката. Очите им се срещнаха. — Какво ми даваш?

— Нещо за болката — нервно отвърна Самира. Ръката на господин Бенфати я плашеше. За секунда я обхвана ирационалният страх, че онова, което възнамерява да му инжектира, ще премине в нея при допир.

— Вече получих преди няколко минути. Няма ли да се получи свръхдоза?

— Докторът предписа друго лекарство. Така ще спите по-добре.

— Наистина ли?

— Наистина — повтори Самира, сещайки се за неприятния разговор с Чару. Тя погледна към ръката на господин Бенфати, която стискаше здраво китката й. Мъжът беше силен и въпреки че все още не й причиняваше болка, можеше да се стигне и до това.

— Тук ли е докторът?

— Не, тръгна си. Обади се допълнително.

Господин Бенфати продължи да я държи още няколко секунди, след което изведнъж я пусна.

Самира въздъхна с облекчение. Върховете на пръстите й бяха започнали да изтръпват. Без да губи повече време, тя вкара иглата в канюлата, внимавайки да не се убоде. Дори най-малкото количество суксаметониум можеше да създаде големи проблеми. Тя побърза да изпразни съдържанието на спринцовката. Миг по-късно от устата на господин Бенфати се разнесе стон, което принуди Самира да запуши устата му с длан.

Господин Бенфати протегна ръка към бутона за повикване, прикрепен към възглавницата му, но Самира успя да го дръпне навреме с ръката, в която държеше спринцовката. Почти веднага усети как силата на съпротивата му отслабва. Тя махна ръката си от устата му и изведнъж забеляза някакво движение под кожата му, сякаш внезапно лицето му беше налазено от червеи. В същото време ръцете му и дори здравият му крак започнаха да треперят неудържимо. След секунда спазмите секнаха. На тяхно място се появи потъмняване на кожата, което се забелязваше най-вече на бялата светлина, излъчвана от телевизора. Оцветяването започна бавно, след което постепенно набра скорост, докато накрая цялата кожа на господин Бенфати придоби зловещ тъмнолилав цвят.

Самира най-накрая се осмели да го погледне в очите. Клепачите му бяха полуотворени и зениците бяха безцветни. Отстъпвайки назад към вратата, Самира се блъсна в стола и го сграбчи бързо, за да не се стовари на земята. Последното нещо, от което се нуждаеше, беше да се появи някой, привлечен от силния удар. Преди да излезе от стаята, Самира хвърли последен поглед към Бенфати и остана като хипнотизирана от ритмичното движение на крака му, който се сгъваше и разтягаше, сякаш човекът е все още жив.

Тя изхвърча от стаята, но се насили да върви бавно, за да не привлече нежелано внимание. Погледна към сестринския пункт, видя четирите жени и тихомълком се изтегли към стълбището. Едва когато се озова там, си позволи да въздъхне с облекчение, изненадана колко дълго е стаявала дъх. Оказа се напълно неподготвена за преживяването.

След като прибра учебниците и загаси лампата в библиотеката, Самира слезе във фоайето. За неин късмет там нямаше никого и дори портиерите се бяха оттеглили в почивка. Излезе на улицата, хвана си една авторикша и докато се отдалечаваше с нея, се обърна и хвърли един последен поглед към „Кралица Виктория“. Болницата изглеждаше тъмна, сенчеста и най-важното — тиха.

По пътя към дома Самира се чувстваше все по-добре, доволна, че е изпълнила мисията, а страхът, тревогата и нерешителността, които беше изпитала преди, бързо се разсеяха. Когато авторикшата стигна до алеята пред къщата, всички проблеми вече й се струваха незначителни.

— Ще ви оставя тук — каза шофьорът на хинди.

— Не искам да слизам тук. Закарайте ме до входа!

Шофьорът се обърна към Самира и очите му проблеснаха нервно. Очевидно се страхуваше.

— Да, но собственикът на къщата може да се ядоса и да се обади на полицията, а полицията ще иска пари.

— Аз живея тук — сопна му се Самира. — Ако не ме закараш, няма да ти се плати.

— Предпочитам да не ми се плаща. Полицията ще поиска десет пъти повече.

След като изтърси няколко подходящи за ситуацията думи, Самира слезе от триколесния скутер, и без да се обръща, тръгна по алеята. Зад гърба й избухна взрив от ругатни и рикшата шумно отпраши в нощта. Докато вървеше към входа, Самира обмисляше как да опише изпълнението на задачата си. Веднага реши, че няма смисъл да споменава за дребните неудобства, а ще се концентрира върху успеха: беше се погрижила за господин Бенфати. Това беше важното. Изобщо нямаше намерение да се оплаква като Вийна.

Когато влезе в къщата, тя завари всички, четиримата от ръководството и единайсетте други сестри, да седят във всекидневната и да гледат на дивиди някакъв филм, наречен „Животинска къща“. При влизането й Кал натисна дистанционното. Всички я погледнаха очаквателно.

— Е? — попита Кал.

На Самира й харесваше да ги държи в напрежение. Взе си една ябълка и седна, сякаш искаше да се включи в гледането на филма, без да им докладва.

— Какво „е“? — попита тя, удължавайки играта.

— Не ни карай да ти се молим! — заплаши я Даръл.

— О, сигурно искате да знаете какво се случи с господин Бенфати.

— Самира! — предупреди я игриво Даръл.

— Всичко мина добре, точно както предположихте, но пък в края на краищата не съм и очаквала друго.

— Не се ли уплаши? — попита Радж. — Вийна каза, че я е било страх. — Радж беше единственият мъж в групата. Въпреки спортното телосложение, гласът му беше нежен, почти женствен.

— Съвсем не — отвърна Самира, въпреки че докато го казваше, си спомни как Бенфати я сграбчи и стисна китката й толкова силно, че пръстите й изтръпнаха.

— Радж се кандидатира за утре вечер — обясни Кал. — Има подходящ пациент, който ще бъде опериран сутринта.

Самира се обърна към него. Той беше привлекателен мъж. Вечер обличаше тесни тениски, за да подчертае впечатляващата си физика.

— Не се тревожи, ще се справиш — увери го Самира. — Суксаметониумът действа буквално за секунди.

— Вийна каза, че лицето на пациентката й започнало да се криви ужасно — отвърна Радж със загрижена физиономия. — Каза, че е било ужасно.

— Появиха се гърчове, но всичко свърши буквално преди да е започнало.

— Вийна каза, че пациентката й е станала лилава.

— Така е, да, но ти няма да стоиш там и да се възхищаваш на работата си, нали?

Някои от сестрите се засмяха. Кал, Петра и Сантана останаха сериозни.

— А какво стана с досието на Бенфати? — попита Сантана. Тъй като Самира не беше споменала нищо за него, тя се притесняваше, че е забравила. Сантана се нуждаеше от него, за да подготви историята за телевизията.

Самира се облегна назад, бръкна в джоба си и извади флашка, подобна на онази, която Вийна бе дала на Кал предишната вечер. След това я подхвърли на Сантана.

Сантана я хвана във въздуха като хокеен вратар, огледа я, сякаш можеше да прочете с поглед данните, и се изправи.

— Ще подготвя материала за CNN. Вече ги зарибих и те с нетърпение чакат подробностите. Получих уверение, че всичко ще бъде излъчено веднага в ефир. — Насядалите до нея на дивана й направиха път да мине, но тя заобиколи масата от другата страна и тръгна към кабинета си.

— Имам едно предложение — рече Самира, след като Сантана излезе. — Мисля, че трябва да се сдобием с наш суксаметониум. Промъкването в хирургическото отделение е най-слабата част от плана. Това е единственото място в болницата, където нямаме право да ходим, и ако ни заварят там няма как да обясним присъствието си.

— Трудно ли е да се сдобием с него? — попита Даръл.

— В Индия с пари всичко се намира лесно — отвърна Самира.

— Идеята ми се вижда добра — каза Петра на Кал.

Той кимна утвърдително и погледна Даръл.

— Погрижи се за това.

— Няма проблем.

Кал остана доволен. Новата стратегия работеше и всички участваха с желание, дори даваха съвети. Идеята да започне с Вийна се оказа отлична въпреки страха, който беше брал с опита й за самоубийство. Само преди няколко дни го беше страх от разговора с Реймънд Хаусман, но сега го очакваше с нетърпение. Беше ужасно доволен, че „Международни медицински сестри“ започваше да се отплаща, макар и не по начина, по който беше очаквал. „Но на кого му пука“ — помисли си Кал. Бяха важни резултатите, а не методите.

— Хей, кой иска да догледа филма? — извика той и размаха дистанционното над главата си.

Глава 9

16 октомври 2007 г.

Вторник, 23:02 часа

Ню Делхи, Индия

Колелата на тумбестия самолет докоснаха пистата на международното летище „Индира Ганди“ и Дженифър се събуди от разтърсването. Една от стюардесите я беше разбудила двайсетина минути по-рано, за да я накара да вдигне облегалката на седалката си, тъй като самолетът започваше захождане към пистата, но след това тя отново заспа дълбоко. Иронията се криеше в това, че за последния етап от пътуването беше успяла да заспи чак към края.

Тя притисна нос към прозореца, опитвайки се да събере първи впечатления от Индия. Единственото, което видя, бяха светлините на пистата, прелитащи покрай самолета. Изненада се, когато съзря нещо като мъгла, закриващо изгледа й към терминала. Виждаше само неясни, индивидуално осветени опашки на самолети, открояващи се в общата сивота. Самият терминал представляваше едно светло петно. Тя погледна нагоре и зърна почти пълната луна върху тъмносиво небе без никакви звезди.

Дженифър започна да си събира багажа. За неин късмет съседната седалка беше свободна и тя беше струпала върху нея учебник по хирургия, пътеводител за Индия и един роман, който си беше купила да чете по време на полета. Маршрутът й включваше две кацания, които тя използва, за да се раздвижи, но всъщност имаше само една смяна на самолета.

Когато тежката машина най-после спря окончателно и знакът „Затегнете коланите“ угасна, Дженифър вече беше прибрала всичко, но трябваше да изчака пътниците, които седяха по-близо до изхода, да излязат първи. Всички изглеждаха изтощени като нея, но тъй като се беше приземила в една странна и екзотична страна, тя установи, че се наслаждава на преживяването. Въпреки че причината да бъде тук беше свързана със смъртта на любимата й баба, тя се чувстваше доста възбудена, както и леко нервна.

Самият полет, макар и доста дълъг, беше сравнително поносим. Всичките й притесненията, че ще запълни многото свободно време с натрапчиви мисли за загубата на най-близката си родственица, се оказаха неоправдани. До известна степен наложената й самота й помогна да приеме смъртта на баба си, прилагайки един от уроците, които беше научила в медицинското училище: че смъртта до голяма степен е част от живота и съществуването й е едно от нещата, които правят живота толкова специален. Това нямаше да премахне ужасното усещане за липса, но чувството за загуба нямаше да я парализира.

Щом слезе от самолета, Дженифър тръгна през разнебитената и мръсна сграда на терминала, осъзнавайки окончателно, че вече се намира в Индия. На борда на самолета всички бяха облечени със западни дрехи. Сега започна да забелязва жени с ярко оцветени сарита и също толкова пъстроцветни дрехи, за които по-късно научи, че се казват шалвар-камиз. Мъжете носеха дълги туники, дхоти, върху лунги — широки панталони, прихванати при глезените.

С известно притеснение от неочаквани проблеми, Дженифър се приближи до първото препятствие: паспортния контрол. Не можеше да не отбележи, че опашките пред няколкото митнически гишета за граждани и туристи бяха дълги и се придвижваха бавно. От друга страна, пред дипломатическото гише нямаше никой. Служителите му или си приказваха някъде, или четяха вестници. Тъй като нямаше високо мнение за бюрокрацията по света, и най-вече в Индия, Дженифър очакваше да възникнат проблеми заради липсата й на виза, въпреки че избраната самолетна компания се беше оказала на ниво. Всичко зависеше от госпожа Кашмира Варини — дали беше направила нужните телефонни обаждания и дали беше говорила с подходящите хора.

— Извинявайте! — принуди се да извика Дженифър през прозорчето на гишето, за да привлече вниманието на служителите.

Разговорите секнаха и вестниците бяха свалени. Те впериха в нея безизразни погледи, сякаш шокирани, че имат работа. Всички бяха облечени в провиснали кафяви униформи и макар дрехите им да не можеха да се нарекат мръсни, всички от групичката имаха леко мърляв вид.

Дженифър подаде паспорта си, както беше инструктирана, и започна да обяснява ситуацията. Изведнъж един от служителите плъзна обратно паспорта й, и без да каже нито дума, и махна с ръка да използва някое от другите гишета.

— Изрично ми казаха да дойда на дипломатическото гише — заяви Дженифър. Започна да се притеснява, че след дългото пътуване може да се окаже, че няма да я допуснат да влезе в страната. Побърза да обясни, че трябва да вземе визата си точно от дипломатическото гише.

Отново без да обели нито дума, служителят вдигна телефона и набра някакъв номер. Макар и доста отдалечена от него, Дженифър чу крясъците от другата страна. Минута по-късно служителят отвори някакво чекмедже и измъкна някакви документи. След това протегна ръка и отново поиска паспорта на Дженифър. Той залепи вътре нещо, което по всяка вероятност бе стикерът с визата, и удари печат отгоре. След това й върна паспорта и й направи знак да минава.

Облекчена, че най-накрая е получила разрешение за влизане и изненадана, че не се налага да плаща за визата, Дженифър грабна документа и побърза да се махне оттам, в случай че изведнъж променят мнението си. Най-странното беше, че през цялото време служителят не беше произнесъл нито дума, което й напомни защо толкова много мрази бюрокрацията.

Следваше багажното, което се оказа много по-ефикасно от това на летище „Джей Еф Кей“. Докато се добра до правилната лента, багажът й вече беше там и дори беше направил няколко кръга на конвейера.

Митническите служители се оказаха още по-мърляви от онези на паспортното гише, и по-мързеливи. Бяха насядали по ъглите на дълги бюра, върху които се отваряше и проверяваше багажът, но в момента не правеха нищо такова. Дженифър забави ход, но те просто й махнаха с ръка да продължава.

Най-накрая тя излезе от митницата и се озова в зоната за новопристигнали на терминала. Не можеше да не отбележи най-характерното за Индия: огромното й население. Мястото беше претъпкано с народ. Макар и оживено заради многобройните международни полети, то не представляваше нищо в сравнение с останалата част от терминала. Точно зад портала му се забелязваше широка полегата рампа, дълга повече от двайсет и пет метра и оградена с метален парапет. Върху рампата, притиснати към парапета и наблъскани като сардини, се бяха наредили посрещачите, повечето от които държаха в ръце табелки с надписи. Повече от половината носеха западни дрехи, а голям брой бяха облечени в натруфени униформи и шапки, с избродирани върху тях инициали на хотелите им.

Дженифър се спря на пътеката, чудейки се какво да прави. Успокоена, че ще я чака служител на хотел „Амал палас“, който ще носи табелка с нейното име, тя изобщо не се беше замисляла за тази част от пътуването си. По всичко личеше, че не беше постъпила мъдро. От мястото, където се намираше, се виждаха хиляди табелки и още повече хора.

Досега винаги беше избягвала да бъде в центъра на вниманието, но този път, докато се изкачваше по наклонената рампа, тя направи всичко възможно, за да се отличи от останалите. Докато търсеше да прочете някъде името си, тя неизбежно срещаше погледите на разни непознати, които й се струваха един от друг по-екзотични. За млада жена без особен опит в пътуванията, това й се струваше смущаващо, дори плашещо, особено след като наоколо не се забелязваха никакви полицейски служители.

Просто запази спокойствие, каза си тя, надявайки се всеки момент да чуе името си, изкрещяно отнякъде. За нещастие или пък за късмет, докато се изкачваше бавно до върха на рампата, не чу никой да я вика. Тъй като нямаше никакво желание да се смесва с тълпата, когато стигна до портала, тя се обърна и също така бавно започна да слиза надолу. Никой не я извика по име, а и дори да го беше направил, тя не го беше чула.

Тя се върна при изхода с мисълта да потърси информация за хотелите. В този миг вратата се отвори с трясък и през нея излетя млад мъж с портиерска униформа, още по-омърляна и от униформите на митничарите. Той приличаше повече на студент, отколкото на портиер, а униформата му не само че беше омачкана, а и му беше твърде голяма. Буташе някаква количка, натоварена с багаж. Докато се приближаваше към изхода, той се беше опитал да набере скорост, за да успее да изкачи наклона, и без да иска едва не събори Дженифър.

— Моля да ме извините! — възкликна портиерът, щом я зърна и направи огромни усилия да спре количката.

Дженифър отстъпи встрани.

— Вината е моя. Не трябваше да се опитвам да вляза през изхода. Можете ли да ми кажете дали наблизо има гише за информация? Някой от хотела ми трябваше да ме посрещне, но аз не знам къде е.

— Кой хотел?

— „Амал палас“.

Портиерът подсвирна.

— Ако е трябвало да ви вземе някой от Амал, то той със сигурност е тук.

— Но къде?

— Качете се горе на рампата и се обърнете на дясно. Със сигурност ще има неколцина от тях в централната зала. Всичките са облечени с тъмносини униформи.

Дженифър му благодари и тръгна обратно нагоре. Въпреки че все още изпитваше огромно нежелание да се смесва с тълпата, тя постъпи както я беше посъветвал портиерът и веднага откри посрещачите от „Амал“ с великолепно ушитите им униформи. Беше малко странно, че така са се спотаили, но тя веднага намери своя човек, който държеше табела с името й. Той се представи с името Нитин и взе чантите й. Преди да изведе Дженифър от терминала, се обади на някакъв човек на име Раджив, който се оказа нейният шофьор. Докато излизаха от терминала, Нитин се опитваше да поддържа приятелски разговор.

Когато се озоваха отвън и застанаха на тротоара в очакване на Раджив, Дженифър отново усети гъстата, подобна на пушек мъгла, която беше затиснала района и образуваше странни ореоли около уличните лампи и фаровете на колите. Беше я забелязала още от самолета, но сега я допълваше и остра миризма.

— Тази мъгла нещо нормално ли е? — попита тя Нитин, като бърчеше нос.

— О, да — отвърна той. — Поне в това време на годината.

— А кога я няма?

— В сезона на мусоните.

— Само тогава?

— Да.

— Какво я причинява?

— Боя се, че причината са прахът и замърсяването. В Делхи сега живеят единайсет и половина милиона души, поне по официални данни, а в града ежедневно се стичат нови. Неофициално мисля, че сме около четиринайсет милиона. Хората от провинцията масово емигрират тук, градът се пренаселва и трафикът е ужасен. Смогът се получава най-вече от автомобилните газове и праха от улиците, но до голяма степен са виновни и фабриките в покрайнините.

Дженифър беше ужасена, но не посмя да коментира. Мислеше си, че Лос Анджелис е ужасен през септември, но Делхи го правеше да изглежда като пролетна ливада в Алпите.

— Ето го и Раджив — каза Нитин, докато един лъскав черен форд експлорър със затъмнени стъкла спираше до тротоара.

Раджив изскочи от шофьорското място, заобиколи колата, поздрави Дженифър с характерния хиндуистки поклон с опрени една в друга длани, притиснати към гърдите, произнасяйки характерния поздрав „намасте“. Той беше облечен с великолепна, безупречно чиста бяла униформа, допълнена от бели ръкавици и бяла шапка с козирка. Докато й отваряше вратата, Нитин сложи двете й чанти в багажника. Минута по-късно вече пътуваха по улиците на Ню Делхи.

Разминаването с първата кола от насрещното движение страшно я изненада. Въпреки че воланът на форда се намираше от дясната страна, досега въобще не му беше обърнала внимание. Когато светлините на приближаващата се кола изникнаха от мъглата и се насочиха към тях, тя предположи, че ще минат отдясно, но докато двете превозни средства се приближаваха едно към друго не стана нищо такова. Напротив, като че ли се отмести вляво. Дженифър едва успя да потисне писъка си, очаквайки челен сблъсък. Чак тогава се сети. В Индия, също както и във Великобритания, автомобилите се движеха в лявото платно и изпреварваха отдясно.

Тя се облегна назад със силно разтуптяно сърце. Чувстваше се засрамена от наивността си. Попи челото си с мократа кърпичка, която Раджив й беше дал, и отпи няколко глътки от леденостудената бутилка с минерална вода.

Щом навлязоха в главната магистрала, движението им се забави до пълзене. Макар и след полунощ, пътят беше задръстен и в двете посоки от всякакви превозни средства, но най-вече камиони, натоварени до крайност. Над всичко висеше задушаващата мъгла от отработени газове и прах, подсилено от грохота на двигатели без ауспуси, а клаксоните надаваха вой на всеки няколко секунди без никаква особена причина, единствено за удоволствие на шофьора.

Докато гледаше през прозореца, Дженифър установи, че невярващо клати глава. Всичко това й приличаше на странен сън и ако нощният трафик беше такъв, тя дори не можеше да си представи какъв ад ще бъде тук през деня.

Шофьорът говореше сравнително добър английски и с огромно желание прие да изпълнява ролята на екскурзовод, докато преминават през града. Дженифър го затрупа с въпроси, особено след като слязоха от магистралата и навлязоха в жилищния квартал Чанакиапури. Тук поне нямаше камиони и автобуси, а трафикът не беше толкова сгъстен. Колата минава покрай почти еднакви големи бели къщи, които изглеждаха леко занемарени, но си оставаха доста впечатляващи. Тя попита Раджив за тях.

— Вили от епохата на Британското владичество — отвърна шофьорът. — Били са построени за английските дипломати и все още се използват.

Скоро шофьорът й посочи няколко посолства, с които явно се гордееше. Сред тях беше и американското посолство, което й се стори доста грозно в сравнение с някои от останалите. Отличителната му черта беше, че е огромно. След като го подминаха, Дженифър се обърна назад, за да го разгледа по-добре. Може би щеше да й се наложи да потърси тук помощ, докато се занимаваше с тленните останки на баба си.

Последваха индийските правителствени сгради, които бяха зашеметяващо красиви. Шофьорът й каза, че са били проектирани от известен английски архитект, за когото Дженифър никога не беше чувала. Няколко минути по-късно вече бяха пред хотела. Спряха на тротоара пред главния вход. В първия момент тя изпита леко разочарование. Хотелът беше просто една висока модерна сграда, каквито се срещаха по цял свят. Даде си сметка, че е очаквала да види нещо типично индийско.

Но щом влезе вътре, откри нещо съвсем различно. За нейна голяма изненада общите помещения на хотела бяха пълни с народ въпреки късния час, и се наложи да чака на опашка, за да се регистрира. Всъщност не можеше да се нарече точно „опашка“, защото й предложиха удобно кресло и освежаващи напитки, както и възможността да огледа добре фоайето. Дженифър рядко беше използвала хотелски услуги и със сигурност никога не беше попадала на място като „Амал палас“. Хотелът беше разкошен, дори декадентски.

Двайсет минути по-късно официално облеченият управител, отговарящ за гостите, я отведе до стаята й на деветия етаж, излезе с поклони и затвори вратата зад себе си. По пътя към стаята мъжът й беше описал удобствата и услугите на хотела, които включваха напълно оборудван двайсет и четири часов спа салон с фитнес зала, както и външен басейн с олимпийски размери. Дженифър си помисли, че би трябвало да се опита поне в някаква степен да се наслади на престоя си тук, както й беше предложил Нийл. Щом се сети за него, настръхна от гняв, но побърза да го прогони от мислите си.

Тя заключи вратата, отвори чантите и разопакова багажа си, след което прекара дълго време под горещия душ. Водата отми тревогата и стреса, успокои напрегнатите й мускули. В банята се разнасяха деликатните аромати на скъп сапун и шампоан и тя за миг забрави къде се намира. После реалността я връхлетя. Въпросът беше сега какво да прави. Наистина беше изтощена от пътя, но вълнението от пристигането и мисълта, че сега в Лос Анджелис е пладне, допълнително я разсъниха. Ако се опиташе да заспи насила, само щеше се върти и да се раздразни допълнително. Затова навлече една от луксозните турски хавлии, които висяха от вътрешната страна на вратата на банята, мушна се под завивката в огромното легло, подпъхна под главата си няколко пухени възглавници и пусна огромния телевизор с плосък екран. Нямаше представа какво ще гледа, но беше без значение. Смяташе да си почине и да излъже тялото си, че е време за сън.

Оказа се, че има много повече канали на английски, отколкото бе очаквала, така че й беше забавно да ги прехвърля. Когато попадна на ВВС дори спря да погледа новините. Но установи, че й е трудно да се концентрира, затова продължи нататък и скоро откри CNN. Изненадана, че открива тук американска кабелна телевизия, тя погледа известно време. Минаха петнайсет минути и тя се накани да прехвърли на друг канал, когато водещата привлече вниманието й с историята за медицински случай, подобен на онзи, който я бе довел в този край на света. Като се питаше дали отново ще кажат нещо за баба й, тя наостри слух. Но този път беше споменато името на друг пациент, само болницата си беше същата — „Кралица Виктория“.

Дженифър седна в леглото и като хипнотизирана се втренчи в екрана, докато водещата продължаваше да говори.

— Твърденията на индийското правителство, че техните резултати от хирургическите операции са също толкова добри, ако не и по-добри от западните, понесоха нов удар снощи, когато господин Хърбърт Бенфати от Балтимор, щата Мериленд, почина от сърдечен удар малко след девет часа вечерта, нюделхийско време. До трагичния изход се стигнало, след като дванайсет часа по-рано пациентът е претърпял операция за смяна на коленна става, преминала без усложнения. Въпреки че господин Бенфати е имал аритмия, той се е намирал в добро здраве и дори е имал нормална ангиограма при предварителните прегледи по време на подготовката за операцията. Нашите източници твърдят, че в частните индийски болници това е често срещано явление. Очевидно досега индийските власти са успявали да прикриват тази информация. Източниците ни ще продължат да ни осведомяват за подобни случаи и за в бъдеще, за да могат евентуалните бъдещи пациенти да преценят дали биха искали да поемат подобен риск, само за да спестят няколко долара. CNN, разбира се, ще ви предостави информацията в момента, в който я получи. А сега нека преминем…

Първата реакция на Дженифър беше съчувствие към семейство Бенфати и надежда, че няма като нея да научат трагичните новини от телевизията. Два смъртни случая след ортопедична хирургия в две поредни нощи определено беше прекалено — те със сигурност можеха да бъдат избегнати. Тя се запита дали господин Бенфати е бил женен и дали госпожа Бенфати се намираше в Индия, а ако беше така, дали е отседнала в същия хотел. Ако беше така, можеше да я потърси и лично да й поднесе съболезнованията си. Последното нещо, което искаше, беше да притеснява жената, но след случилото се с баба й знаеше, че само който е преживял такава трагедия, може да те разбере.

Глава 10

17 октомври 2007 г.

Сряда, 8:31 часа

Ню Делхи, Индия

Дженифър слезе от черния мерцедес седан, който беше изпратен от болница „Кралица Виктория“, за да я вземе от хотел „Амал палас“. Навън беше топло, но не можеше да се каже, че е горещо. Анемичното сутрешно слънце се опитваше да пробие мъглата и едва-едва се отразяваше от огледалната фасада на сградата. Докато я разглеждаше, на Дженифър дори не й се наложи да заслони очите си. Болницата беше на пет етажа и въпреки студения й, ултрамодерен вид, приятната комбинация от медночервено стъкло и мрамор в съответния цвят не можеха да не й направят добро впечатление. Онова, което я караше да изпъква, беше кварталът, в който се намираше.

Привидно скъпата сграда се издигаше на фона на занемарен, на времето бял, но сега силно посивял безличен търговски комплекс от бетон, в който се намираха множество малки магазини, продаващи всичко — от пепси до груби корита за пране. Самата улица беше в окаяно състояние, цялата в дупки и засипана с какви ли не боклуци, и по нея се шляеха няколко крави, които изглежда бяха свикнали с трафика и гръмките клаксони. Както беше предполагала, движението сега беше още по-ужасно, отколкото през нощта. За сметка на ярко боядисаните, очукани камиони, сега улиците бяха пълни с претъпкани автобуси, велосипедни рикши, обикновени велосипедисти, пешеходци и групички от боси хлапета в мръсни дрипи, някои със силно деформирани крайници, други очевидно болни и недохранени. Всички те се стрелкаха между пълзящите превозни средства и просеха. Като връх на всичко на няколко метра от болницата, от другата страна на улицата, се намираше празен терен, затрупан със строителни отпадъци, пръст и дори домашна смет. Но това не беше попречило на няколко семейства да се настанят там, сглобявайки колиби от парчетата изкорубен метал, кашони и парцали. Атмосферата се допълваше от няколкото скитащи кучета и дори един плъх.

— Ще ви изчакам тук — каза шофьорът, който беше заобиколил колата, за да отвори вратата на Дженифър. — Знаете ли колко време ще ви отнеме?

— Нямам представа.

— Ако не ме откриете тук, обадете ми се по телефона, когато сте готова за тръгване.

Тя се съгласи разсеяно; вниманието й беше съсредоточено върху болницата. Не знаеше какво да очаква и осъзна, че чувствата й постепенно са се променили. На мястото на тъгата от загубата на близкия си човек се беше настанило засилващо се раздразнение. Научавайки за втората подобна смърт толкова скоро след бабината й, тя не можеше да не мисли за това, че и двете нещастия по всяка вероятност са можели да бъдат предотвратени. Проблемът беше, че емоциите й пречеха да мисли рационално. Оказа се, че Дженифър е много по-изтощена от полета, отколкото беше очаквала, а и часовата разлика си казваше думата. Предишната нощ изобщо не беше спала.

А и сякаш да я раздразни още повече, шофьорът закъсня — индийска традиция, както щеше да научи по-късно — принуждавайки я да го чака във фоайето. Притеснена, че ако седне в удобните кресла, ще заспи, тя реши да разпита дали госпожа Бенфати е отседнала в хотела и се оказа, че наистина е така. Продължи да се пита дали да й се обади, но беше добре да знае, че жената е там, ако реши да го направи.

Дженифър установи, че двамата високи, облечени в традиционни одежди и тюрбани портиери са също тъй невъзмутими, както и самата сграда. Посрещнаха я с традиционните индийски поклони и отвориха вратите без да кажат нито дума или да променят израженията на лицата си.

Болницата беше свръхклиматизирана, сякаш допълнително да внуши, че отвътре е също толкова модерна и луксозна, както и отвън. Подовете бяха покрити с мрамор, стените — облицовани с дървена ламперия, а мебелите представляваха комбинация от гладка неръждаема стомана и кадифе. Вляво се намираше малко кафене, каквото можеше да се види в западните хотели пет звезди.

Без да знае какво точно трябва да направи, Дженифър се приближи до гише за информация, което напомняше повече на приемна в „Риц Карлтън“ или „Четири сезона“, особено с привлекателните млади жени в ярки сарита, а не с розовите работни дрехи на доброволци. Една от тях беше забелязала Дженифър и учтиво я попита дали би могла да й помогне. Като знаеше отношението на заетите служители и доброволци в американските болници, Дженифър се изненада приятно.

Още когато каза името си, рецепционистката й съобщи, че госпожа Кашмира Варини я очаква, трябвало само да й се обади, за да я уведоми за пристигането на Дженифър. През това време Дженифър огледа фоайето. Странно, но в него имаше дори кокетна библиотека и магазин за подаръци.

След няколко минути на вратата, която водеше към един от кабинетите, намиращи се зад гишето за информация, се появи госпожа Варини. Беше облечена с красиво сари от изключително качествена материя. Докато се приближаваше, Дженифър я огледа. Жената беше слаба и очите й бяха доста по-тъмни от нейните. Носеше косата си вдигната на кок и защипана със сребърна шнола. Въпреки че чертите на лицето й бяха сравнително приятни, устните й бяха свити в тънка черта, и като че ли с усилие се разтеглиха в усмивка. Както се оказа по-късно — напълно неискрена. След като се доближи до нея, Кашмира я поздрави типично по индийски.

— Намасте — произнесе тя.

Последваха обичайните любезни въпроси за това как е минало пътуването, дали Дженифър харесва стаята и хотела, и дали одобрява транспорта си. Междувременно усмивката й се изгуби напълно, проблясвайки за кратко единствено на подходящите места.

Кашмира стана изключително сериозна, когато изказваше своите съболезнования, както и тези на лекарите и цялата болница, за смъртта на бабата на Дженифър.

— Това трагично събитие беше напълно неочаквано — добави тя.

— Така е — каза Дженифър и погледна жената. В гърдите й отново се зараждаше гневът, който беше почувствала сутринта — не само заради смъртта на най-близкия й човек, а и заради това, че бе принудена да отиде на другия край на света и да прекъсне може би най-важния си стаж. Знаеше, че безотговорният й баща е също толкова виновен за това, но на този етап гневът й беше насочен към „Кралица Виктория“. Както и към Кашмира Варини, особено след като Дженифър усети колко дежурни са съболезнованията й.

— Кажете — продължи Кашмира, без ни най-малко да се интересува от настроенията на Дженифър, — къде бихте желали да се заемем с уреждането на неособено приятните въпроси? Бихме могли да отидем в кафенето или в кабинета ми. Вие изберете.

Дженифър погледна към вратата, откъдето беше излязла Кашмира, след което се обърна и огледа стъклената стена на кафенето. Решението й беше продиктувано от мисълта, че ако не изпие още една чаша кафе, ще заспи. Асистентката изглеждаше доволна и пусна една от кратките си усмивки.

Кафето беше силно, но от него нямаше голяма полза и Дженифър скоро реши, че е наложително да се прибере в хотела и да поспи. Едно бързо пресмятане подсказа, че ако в този момент се намираше в Лос Анджелис, щеше да се приготвя за сън.

— Госпожице Варини — прекъсвайки тя домакинята си, която обясняваше липсата на подходящо оборудване в моргата на болницата. — Много съжалявам, но заради недостига на сън ми е ужасно трудно да се концентрирам. Направо не мога да мисля. Боя се, че трябва да се върна в стаята си и да си почина няколко часа.

— Вината за това е изцяло моя — отвърна Кашмира, без да звучи особено убедително. — Не трябваше да назначавам толкова ранна среща. Но можем да приключим всичко бързо. Нуждаем се само от едно бързо решение от ваша страна, ние ще свършим останалото. Просто ни кажете дали искате да я балсамираме, или да я кремираме. Само това! Ние ще се погрижим за останалото.

Дженифър разтърка очи и шумно въздъхна.

— Това можех да го направя и от Лос Анджелис.

— Да, можехте — съгласи се индийката.

Дженифър разшири очи и замига учестено, за да премахне усещането за чуждо тяло под клепачите си, и погледна очакващата отговора й госпожа Варини.

— Добре, искам да видя баба си. Нали затова дойдох.

— Сигурна ли сте?

— Разбира се, че съм сигурна! — Гласът й прозвуча рязко и тя веднага съжали за това. Не искаше да показва толкова ясно чувствата си. — Тя е тук, нали?

— Тук е, разбира се. Само исках да съм сигурна, че желаете да я видите. Все пак тя почина в понеделник вечерта.

— Държали сте я в хладилник, нали?

— Да, разбира се. Просто си помислих, че младо момиче като вас не би искало…

— Аз съм на двайсет и шест и съм четвърта година студентка по медицина — прекъсна я раздразнено Дженифър. — Не мисля, че трябва да се безпокоите за моята чувствителност.

— Много добре — рече Кашмира. — Щом приключите кафето си, ще ви заведа да видите баба си.

— Пих достатъчно кафе. Вече започвам да се изнервям. — Дженифър бутна настрани полупълната си чаша и се изправи. Подпря се за миг на масата, за да изчака замайването да премине. Междувременно Кашмира също се изправи.

Те слязоха до подземното ниво с един от тихите, ултрамодерни асансьори. Там се намираха стаите на техниците, модерната закусвалня и съблекалнята за персонала, както и множество складове. Надолу по коридора, след закусвалнята, се намираше товарната рампа. На метален стол, облегнат на стената, седеше един възрастен пазач.

Вътре имаше два хладилника, стояха до стената, която граничеше със закусвалнята. Без да каже нищо, Кашмира отведе Дженифър до по-близкия и се опита да го отвори. Дженифър й помогна. Това със сигурност не беше хладилник за морга, както беше казала Кашмира. Беше пълен с рафтове от пода до тавана, а дължината му беше дванайсетина метра. Един бърз поглед подсказа на Дженифър, че вътре има предимно пакетирана храна, както и няколко опаковки с лекарства, които трябваше да се съхраняват на студено. В средата му беше напъхана болнична носилка, върху която лежеше плътно покрит с чист болничен чаршаф труп. Миризмата в хладилника беше леко сладникава.

— Има достатъчно място — каза Кашмира. — Ако искате, влезте.

Без да каже нито дума, Дженифър пристъпи вътре. Температурата беше около точката на замръзване. Сега, когато беше вече при баба си, Дженифър не бе съвсем сигурна, че иска да я види. Макар да твърдеше обратното, тя така и не свикна с вида на мъртви тела, макар че в гимназията имаше на разположение цяла седмица, за да посещава градската морга. Тя погледна към асистентката, която улови погледа й и сбърчи вежди, сякаш искаше да каже: „Е, какво? Ще гледаш ли, или не?“.

Осъзнавайки, че повече не може да отлага, Дженифър хвана ръба на чаршафа и преглъщайки сълзите си, го дръпна, за да открие лицето на баба си. В първия момент се изненада, че тя изглежда толкова нормално. Беше си все същата мила, щедра, белокоса старица, която неизменно заставаше на нейна страна и й помагаше. Но когато се вгледа отблизо, забеляза, че на флуоресцентната светлина в хладилника кожата и устните й са придобили алабастров цвят, с изключение на едно място върху шията, където се забелязваше тъмнолилава синина. Кожата беше абсолютно безжизнена, прозрачна, на петна, и баба й несъмнено беше мъртва.

Тъгата на Дженифър постепенно премина в гняв. Тя пусна чаршафа и погледна отново към Кашмира Варини. Фалшивото съчувствие на тази жена тук я изнервяше още повече. Тя излезе от хладилника, а Кашмира се опита да заключи вратата. Дженифър не й предложи помощта си.

— Виждате ли! — избърса ръцете си Кашмира, след като най-после вратата на хладилника щракна. — Вече разбирате ли защо трябва да се погрижим за нея? Тя не може да остане дълго тук.

— Имате ли смъртен акт? — попита Дженифър, сещайки се изведнъж за съдбата на господин Бенфати.

— Разбира се. Той е необходим, за да се извърши кремация или балсамиране. Подписан е от хирурга на госпожа Мария Ернандес.

— И причината за смъртта със сигурност е сърдечен пристъп?

— Да!

— Какво го е причинило?

В продължение на няколко секунди Кашмира гледаше Дженифър. Тя не можеше да разбере дали жената е шокирана, раздразнена или просто смутена от въпроса на Дженифър или от реакцията й, която би могла да означава, че изваждането на тялото от хладилника ще се отложи отново.

— Не знам какво е причинило сърдечния пристъп на баба ви. Аз не съм лекар.

— А аз скоро ще стана и не мога да си представя причина, която да е довела до сърдечен пристъп. Сърцето й беше в отлично състояние. А аутопсия? Някой мислил ли е за това? Когато лекарите не знаят какво се е случило с пациентите им, те обикновено искат да разберат, а това е добра причина да се направи аутопсия.

Кашмира беше изненадана от предложението й, но самата Дженифър също се изненада. До този момент не беше мислила за това, нито пък беше очаквала, че ще го поиска. Беше повдигнала въпроса най-вече заради Кашмира и заради това, че болницата я притискаше да вземе решение. Аутопсията, кремацията и дори балсамирането се разглеждаха като насилствени актове и тя не искаше да си мисли, че по някакъв начин е отговорна за извършването им, колкото и нерационални да бяха чувствата й. Но освен това се сети и за друго: до каква степен смъртта на Хърбърт Бенфати наподобяваше бабината й и дали са можели да бъдат предотвратени?

— Полицията и магистратите са единствените хора в Индия, които могат да наредят аутопсия, а не лекарите.

— Шегувате се.

— Със сигурност не се шегувам.

— Струва ми се, че това често води до сблъсъци между полицията и съдебната система. Ами ако така може да се научи нещо, което би предотвратило подобна съдба да сполети друг пациент? Снощи сте имали втори подобен смъртен случай, нали? Ако са знаели какво е причинило сърдечния пристъп на баба ми, са можели да спасят господин Бенфати!

— Не знам нищо за господин Бенфати — побърза да отговори Кашмира. — Знам само, че в хладилника имаме труп, който стои там от доста време и трябва да бъде махнат. При нас семействата прибират веднага телата, затова трябва да стигнем бързо до решение. Както сама виждате, тялото не може да остане тук. Хладилникът не е предвиден за тази цел, а това тяло е тук от понеделник през нощта!

— Това е ваш проблем — отвърна Дженифър. — Шокирана съм, че болницата не разполага с по-добре оборудвана морга. Пристигнах в Индия след почти двайсет и четири часов полет, а едва сега научавам подробностите. Проблемът е, че съм физически и психически изтощена. Смятам да се прибера в хотела си и да поспя няколко часа, преди да взема решение. Освен това смятам да отида в посолството ни и да потърся подкрепа. Знам, че сте убедена какъв ще бъде отговорът им, но искам да го чуя от първа ръка.

— От първа ръка? — попита Кашмира.

— Такъв е изразът. Означава да го чуя лично от човека. Сега отивам да поспя, после, ако успея, ще мина през американското посолство и ще се върна тук.

— Тогава ще бъде твърде късно. Решението трябва да се вземе сега.

— Вижте, госпожо Варини, оставам с неприятното усещане, че се опитвате да ме притиснете. А и след снощната смърт, която твърде много прилича на смъртта на баба ми, вероятността да взема прибързано решение намалява още повече. Твърдите, че нищо не знаете за случилото се, което сигурно е така, но аз искам да разбера повече за него.

— Съжалявам, но досиетата на останалите пациенти са поверителни. А що се отнася до вас, специално ми наредиха да науча вашето решение още тази сутрин. Просто не можем да задържаме повече тялото на баба ви в този хладилник. — За да подчертае думите си, Кашмира протегна ръка и разклати дръжката на хладилника. — Ако не искате да ни сътрудничите, боя се, че ще се наложи да разговаряте директно с президента ни, защото той е упълномощен да се свърже със съдия и да изиска разрешение да реши вместо вас.

— Няма да разговарям с никого през следващите няколко часа — сопна й се Дженифър. Сега вече беше наистина ядосана. Преди подозираше, че болницата „Кралица Виктория“ се опитва да я притисне да вземе решение, сега беше сигурна в това. И макар че от една страна подобни действия изглеждаха разбираеми заради липсата на място за съхранение на тялото, от друга страна всичко й се струваше съмнително, особено нежеланието им да извършат аутопсия. — Ще ви се обадя, когато съм в състояние да мисля и ще се върна тук. Междувременно нека ви предупредя: не смейте да правите нещо с тялото на баба ми, освен ако не искате да ви се стоварят гръм и мълнии на главата!

— Гръм и мълнии? — повтори Кашмира, напълно объркана.

Дженифър завъртя очи.

— Това означава някой, на когото наистина му е писнало.

Глава 11

17 октомври 2007 г.

Сряда, 9:45 часа

Делхи, Индия

Дженифър гледаше през прозореца на мерцедеса. Беше толкова погълната от мислите си, че не обръщаше внимание на трафика. В действителност тя осъзна, че се е „вбесила“ много по-скоро, отколкото беше очаквала. От „Кралица Виктория“ несъмнено я размотаваха, а тъй като в краткия си живот беше играла ролята на жертва твърде често, това изобщо не й допадаше. Измъкването от матрицата беше истинско предизвикателство. Решаващото събитие се беше случило в прогимназията, където бягането от училище и боевете бяха нещо нормално. Тогава баба й, която беше наистина горда жена, направи нещо, което не беше в характера й: помоли друг човек за помощ. Човекът, към когото се обърна, беше д-р Лори Монтгомъри, патолог от Ню Йорк, за която баба й се беше грижила като нейна бавачка.

На Дженифър й се виждаше странно да се срещне с някаква непозната, която нарича собствената й баба „бабо“. Но баба й беше гледала Лори Монтгомъри цели дванайсет години. Нищо чудно, че д-р Монтгомъри обичаше баба й и я смяташе за част от семейството. Затова, когато демоните на Дженифър я повлякоха към пропастта, баба й помоли Лори да се опита да предотврати падението й.

Лори се съгласи да помогне. Започна да кани опърничавата тийнейджърка всеки ден в кабинета си. Развеждаше я наоколо и й показваше каква е работата на съдебния патолог. Колегите й се отнасяха скептично към дванайсетгодишното момиче, което се разхождаше из моргата, но Лори надделя и резултатите бяха впечатляващи.

Ситуацията беше достатъчно „откачена“ и „гадна“ според думите на Дженифър, за да завладее тийнейджърското й въображение, особено след като това беше първата академична кариера, с която се сблъска. Дженифър приемаше всичко с интерес — до третия ден. Тогава в моргата докараха момиче на нейната възраст с идеално кръгла червена точка на челото. Беше застреляно от конкурентна банда.

За късмет, историята на Дженифър имаше щастлив край. Двете с Лори си допаднаха много повече, отколкото можеше да се очаква — Лори беше говорила с щедрата си майка и с ръководството на своето частно училище за възможността Дженифър да получи стипендия. Един месец по-късно Дженифър се озова в строга академична среда, а останалото вече беше история…

— Разбира се! — възкликна Дженифър и шофьорът трепна.

— Проблем ли има, мадам? — попита той, поглеждайки към нея през огледалото за обратно виждане.

— Не, няма проблем — отвърна Дженифър, отвори чантата си и затърси мобилния си телефон. Нямаше представа колко ще струва едно обаждане до Ню Йорк, но точно сега не искаше да мисли за това. Щеше да се обади на Лори Монтгомъри. Лори дори не знаеше, че баба й е починала и това беше достатъчно добра причина да й звънне. На всичко отгоре трябваше да избира между кремация и балсамиране, дори и евентуална аутопсия. След като вече бе взела решението да се обади на Лори, Дженифър се запита как не се беше сетила по-рано за това.

Пресметна бързо, че в Ню Йорк сега е малко преди полунощ.

Но пък Лори беше нощна птица и сигурно не спеше. Въпреки неприятния повод за обаждането, тя се въодушеви, когато връзката се осъществи. Изумяваше се при мисълта, че щеше да разговаря с Лори от другия край на света, а двете не се бяха чували повече от година. От другата страна вдигнаха още при първото позвъняване.

— Надявам се, че не звъня твърде късно — започна Дженифър, без да се представи.

— Господи, не — отвърна Лори. — Дженифър, ти ли си?

— Аз съм.

Лори очевидно се зарадва да чуе гласа й. Двете побъбриха няколко минути. Дженифър попита за Джак. Лори, от своя страна, се извини, че след сватбата не се е обаждала, оправдавайки се с проблемите по зачеването. Дженифър й пожела успех.

— Обаждаш се просто да ме чуеш или има някаква причина? — каза Лори след настъпилата кратка пауза. — Не че не се радвам да те чуя, но мога ли да ти помогна с нещо? Може би ти трябва препоръчително писмо за лекарска специализация?

— За съжаление има причина да ти се обадя, но не е свързана с обучението ми — отвърна Дженифър. — Тя обясни, че се намира в Индия, както и причината да е тук. На няколко пъти се наложи да спре, за да се вземе в ръце.

— О, не! — възкликна Лори, когато Дженифър завърши. — Нищо не съм чула. Толкова съжалявам! Защо отиде в Индия? За да върнеш тялото или прахта й обратно в Щатите, или смяташ да я оставиш там? Все пак Индия е може би най-духовната страна на света. Ако аз умра в Индия, бих поискала да изсипят пепелта ми в Ганг, при милиардите други души.

— Виж, за това не се бях сетила — призна си Дженифър, обяснявайки, че не може да избере между кремация и балсамиране, камо ли да реши какво да прави след това с останките. — По някое време днес ще отида в американското посолство. Те поне ще могат да ме информират за разходите и всички дипломатически подробности.

— Може би така трябва да бъде. Господи, толкова съжалявам, че трябва сама да преживееш това. Ще ми се да съм до теб, за да ти помогна. Тя наистина ми беше като майка.

— Извинявай, Лори, но можеш ли да ми отделиш още няколко минутки?

— Разбира се. Цялата съм в слух.

— Болничните власти наистина ме притискат много, което честно казано не ми допада особено, но те си имат своите причини. Болницата е наистина впечатляваща и много добре оборудвана. Но при строителството не са предвидили морга, тъй като в Индия телата се взимат от близките веднага както от индусите, така и от мюсюлманите по религиозни причини.

— А може би собствениците на болницата са решили, че след като в духовна Индия всички богове са на тяхната страна, то в болницата им няма да има смъртни случаи.

Дженифър се засмя слабо и после продължи:

— Сложили са трупа на баба ми в един голям хладилник, който се намира до една закусвалня и вътре има предимно пакетирана храна. Очевидно това е единственото място, където може да се остави труп.

— Пфу! — чу се гласът на Лори.

— Казвам ти го, защото от тяхна гледна точка те имат основателна причина да се отърват от тялото на баба, особено след като разполагат и със смъртен акт.

— И аз мисля така.

— Да, но се опитаха да ме принудят да взема решение още преди идването ми тук. А само няколко часа след като дойдох, отново подновиха натиска — кремация или балсамиране. Бяха готови да го направят още вчера, сякаш се страхуваха, че небето ще се стовари върху главите им. Първоначално се противях просто от инат и гняв, защото бяха убили баба ми. Но сега се появи и друго.

— Какво? За какво намекваш?

— Попитах ги от какво е починала Мария, а те ми отвърнаха, че е било сърдечен удар. Поинтересувах се какво го е причинило, тъй като съвсем наскоро тя ме посети в Лос Анджелис и там я заведох в Медицинския център на университета за пълен преглед. Сърдечносъдовата й система беше в отлично състояние. Как е възможно няколко месеца по-късно, дванайсет часа след операция за смяна на ставата, тя да получи сърдечен пристъп? Би могло да се случи по време на процедурата поради непоносимост към упойката, но не и дванайсет часа по-късно. Поне според мен би трябвало да е така.

— И аз така мисля — отвърна Лори. — При липсата на очевидни рискови фактори е логично да си зададеш въпроса „защо“.

— Попитах ги, но не получих удовлетворителен отговор, поне от асистентката. Тя просто ми отвърна, че не е лекар и очевидно сметна това за достатъчно. Чак след това предложих да направят аутопсия.

— Браво на теб — отвърна Лори. — Точно това е необходимо да се направи, в случай че имаш някакви въпроси.

— Никакъв шанс — рече Дженифър. — Асистентката Кашмира Варини каза, че решението да се направи аутопсия не зависи от лекарите или роднините, а от полицията или магистратите. Освен това ми заяви, че след като е издаден смъртен акт, аутопсия няма да бъде разрешена, случаят е приключен!

— Чувала съм, че индийската съдебна патология е доста изостанала. Много лошо. Така се създават обстоятелства, които предполагат съдебни грешки. В много развиващи се страни полицията и съдилищата са почти неизменно корумпирани и често са в тайно споразумение.

— Има още нещо — продължи Дженифър. — Втора поредна нощ в същата болница е имало смъртен случай, който поразително наподобява този на баба. Става въпрос за мъж на име Хърбърт Бенфати. И двамата умират от сърдечен удар в нощта след операцията.

— Направили ли са аутопсия на втория пациент?

— Нямам представа. Когато попитах асистентката, тя ми отговори, че не знае за никакъв смъртен случай, но аз не й вярвам.

— Защо?

— Интуицията ме кара да мисля така. Тази жена не прилича на човек, на когото може да се вярва. Целта й беше единствено да ме принуди да взема решение за тялото на баба ми и нищо друго не я интересуваше.

— Смяташ ли, че ще успееш да им устоиш?

— Наистина не знам. Изнервена съм, но знам, че същото се отнася и за тях, поне за асистентката. Защо питаш?

— Защото смятам да дойда при теб по най-бързия начин и да ти помогна. Мисля, че ако не го направя, никога няма да си го простя. Все пак тя ми беше много близка. Виж, ще дойда, освен ако смяташ, че не би могла да изтърпиш една полудяла от хормоните жена.

Дженифър беше поразена. Мисълта Лори да дойде при нея в Индия изобщо не й беше хрумвала.

— С хормони или без хормони, няма никакво значение, само че полетът е адски дълъг — предупреди я тя. — Не ме разбирай неправилно, ще бъда много щастлива да получа подкрепата ти!

— Сигурна съм, че ще бъде един от най-дългите — отвърна Лори, — но едва ли ще е чак толкова лошо. Наскоро четох някъде, че „Еър Индия“ има непрекъснати полети Ню Йорк — Делхи.

— Със сигурност ще е по-добре от двете кацания, които трябваше да правя.

— Къде си отседнала?

— Хотелът се нарича „Амал палас“ и е най-хубавият, в който съм отсядала. Естествено, не съм посещавала кой знае колко хотели.

— Чакай малко! — внезапно рече Лори с възмущение в гласа. — Какви ги говоря? Не мога да отлетя за Индия. В момента провеждам процедури за оплождане.

— Мили боже! Съвсем забравих. — Дженифър изпита огромно разочарование. Щеше да е страхотно Лори да бъде до нея.

— Всъщност — каза Лори, — мисля, че все пак ще се справя, стига да мога да взема фабриката ми за сперма с мен. Така се нарича Джак през последните няколко месеца. Което означава, че всичко зависи от д-р Калвин Уошингтън, заместник-директорът. Знам, че мен ще ме пусне без проблеми, но нямам никаква представа дали ще се съгласи да освободи и двама ни без предварително предупреждение. Заслужава си обаче да опитам. Ето какво: ще дойдем или двамата, или никой от нас. За което съжалявам. Ще можеш ли да издържиш още малко в несигурност?

— Разбира се — отвърна Дженифър. — Кажи на д-р Уошингтън, че много го моля да ви пусне.

— Хитро. Не е забравил престоя ти тук преди четиринайсет години.

— Нито пък аз, а през юни най-накрая ще му докажа, че си е заслужавало, като взема дипломата си.

— А аз ще бъда там и ще гледам как я получаваш — рече Лори. — А сега можеш ли да ми кажеш приблизително за колко време ще бъдем при теб, ако решим да дойдем? Имаш ли представа?

— Мисля, че имам — каза Дженифър. — При вас е все още вторник, нали?

— Да. Малко преди полунощ.

— Ако тръгнете утре вечерта, което е сряда, ще бъдете тук в четвъртък късно през нощта.

— Смяташ ли, че ще успееш да ги задържиш дотогава? Не искаме да бъде кремирана или балсамирана, щом смятаме да правим аутопсия на баба ти, нали?

— Ще направя всичко по силите си. Хей, дори ще дойда на летището да ви взема.

— Това ще го обсъдим след като вече сме сигурни, че ще пътуваме.

— Лори — каза Дженифър, миг преди да прекъсне разговора, — мога ли да ти задам един личен въпрос?

— Разбира се.

— Смяташ ли ме за безчувствена, след като позволих на тези ненужни неща да надделеят над мъката ми по Мария? Повечето хора биха тъгували толкова силно, че едва ли ще се тревожат за това дали мъртвите им близки трябва да бъдат подложени на аутопсия. Странно ли ти се струва?

— Категорично не! Така бих реагирала и аз. Нормалните хора обичат човека, не тялото. То е просто контейнер, който неизбежно остарява и загива. Фактът, че обичаш баба си дотолкова, че те притесняват неща, които далеч надхвърлят подробностите по погребението, не е неуважение към нея.

— Дано да е така.

— Така е, скъпа — отвърна Лори. — Аз съм съдебен патолог, виждала съм много трупове и реакциите на много роднини.

Няколко минути по-късно се сбогуваха и Дженифър прекъсна връзката. Тя благодари на щастливата си звезда, че се беше сетила да се обади на Лори Монтгомъри. Надяваше се Лори да може да дойде, макар че дори самата й готовност да го направи беше достатъчна. Това само доказваше що за боклук се беше оказал тъй нареченият й приятел Нийл Маккългън.

— Приближаваме хотела ви — каза шофьорът. — Да ви изчакам ли?

Мисълта да го накара да я изчака не й беше минавала през ума, но тъй като всичко плащаше здравната компания, която беше убила баба й, защо не? Нали после трябваше пак да се върне в болницата.

— Можете да изчакате или да се върнете след няколко часа. И в двата случая ще ви се обадя, когато реша да се върна в „Кралица Виктория“.

— Много добре, мадам — отвърна шофьорът.

Глава 12

16 октомври 2007 г.

Сряда, 1:15

Ню Йорк, САЩ

— Джак! — извика Лори. — Събуди се!

Лори беше включила осветлението в спалнята, но на възможно най-ниската степен, за да не стряска Джак.

— Хайде, скъпи — продължи тя. — Събуди се! Трябва да поговорим.

Тя нямаше представа от колко време спи, може би от два часа. Обикновено вечер двамата хапваха нещо леко, след като Джак отскачаше до баскетболното игрище. После се преместваха в двойния им кабинет с изглед към Сто и шеста улица, в съседство с баскетболното игрище и останалата част от малкия парк, чиито ремонт и осветление беше платил Джак. Някъде към десет Джак вече започваше да се прозява, целуваше Лори по главата и се оттегляше да чете в леглото. Не че успяваше да прочете кой знае колко. Независимо в колко часа отидеше при него, за да го целуне, той беше заспал, понякога с книга или медицинско списание върху гърдите и със запалена нощна лампа.

— Джак! — извика отново Лори.

Знаеше, че ще е трудно да го събуди, но не се отказа. Побутна го по рамото, накрая го разтърси. Той продължаваше да спи. Лори се усмихна. На способността му да спи дълбоко можеше да се завиди. Лори спеше леко до утринните часове, когато наближеше да става. Тогава заспиваше дълбоко.

Тя разтърси за последно якото рамо на Джак и му извика. Той отвори едното си око, после и другото и примигна.

— Колко е часът? — попита пресипнало.

— Към един и петнайсет, струва ми се. Трябва да поговорим. Изникна нещо. — След разговора с Дженифър Лори не възнамеряваше да безпокои Джак. Предположи, че е заспал, както се и оказа. Така че тя влезе в Интернет, за да проучи каквото може за пътуването до Индия, и събра достатъчно информация.

— Пожар ли има? — попита той с обичайния си сарказъм.

— Не. Дръж се по-сериозно. Искам да поговорим.

— Не може ли да изчака до сутринта?

— Предполагам, че може — призна Лори. — Но исках да те подготвя. Предупредил си ме, че не обичаш изненадите. Особено големите.

— Да не си бременна?

— Де да бях! Но добро предположение. Не, не съм бременна. Преди малко ми се обади онази млада жена, която завършва медицинското училище към Калифорнийския университет в Лос Анджелис през юни, Дженифър Ернандес. Помниш ли я? Беше на сватбата ни. Носеше много сладка червена рокля. Сещаш ли се? Тя има една от най-хубавите фигури на света.

— Господи! — промърмори Джак. — Почти полунощ е, а ти ме будиш, за да ме питаш дали помня с какви дрехи е бил някой на сватбата ни? Стига, моля ти се!

— Роклята няма значение. Просто се опитвам да те накарам да си спомниш тази студентка по медицина. Тя е онази, която прекара една седмица при нас, в съдебна медицина, когато беше на дванайсет, и на която аз и майка ми осигурихме стипендия за същата година.

— Добре, спомням си я — каза Джак, но беше явно, че лъже. Очевидно беше много по-заинтересован да се върне към съня си.

— Тя ми се обади преди около час от Индия. Там е, защото баба й е починала след хирургическа операция в Ню Делхи. Болницата я притиска да реши какво иска да направи с тялото.

Джак вдигна глава и се ококори.

— Индия?

— Индия — повтори Лори. След това разказа цялата история на Джак, така, както й я беше представила Дженифър. Когато стигна до края, тя добави: — Не знам дали си спомняш, но Мария Ернандес ми беше бавачка. Обичах тази жена. Беше ми като майка в най-важните за мен години. Ходех тайно до Уудсайд, Куинс, да я посещавам.

— Защо е отишла да се оперира в Индия?

— Не знам със сигурност. Предполагам, че по финансови причини.

— Наистина ли мислиш, че има някакъв заговор в това? — попита Джак със скептичен тон.

— Не, разбира се. Подкрепих Дженифър, защото, изглежда, тя мисли така. Ако има проблем в тази болница, несъмнено е заради грешки в системата. Тъй като болницата оказва натиск върху Дженифър, съм сигурна, че има нередности. Тялото е в хладилник от понеделник през нощта, но това не е дори специализирана хладилна инсталация за трупове. Останах с впечатлението, че става дума за хладилник, зареден с продукти за закусвалнята.

— Искаш да кажеш, че държат храна при трупа?

— Именно. Само че е по-скоро обратното. По-точно би било да се каже, че държат трупа при храната и някои лекарства. Но храната е запечатана, така че не е чак толкова лошо, колкото звучи. Обаче Дженифър мисли, че може да има някакъв заговор.

— Това е налудничаво! Мисля, че госпожица Ернандес здравата се е объркала и я е хванала параноята.

— Напълно съм съгласна, което е една от причините да се надявам, че ти и аз ще се отправим утре натам.

— Я повтори? — попита Джак. Не вярваше на ушите си.

— Първото нещо, което ще направя утре сутринта, е да отида в кабинета на Калвин. Надявам се, че тази извънредна ситуация ще го накара да ни отпусне около седмица почивка, която да прекараме заедно. Ако ни даде зелена светлина, ще отида направо в организацията, която урежда индийски визи, след това ще платя билетите ни, които вече резервирах онлайн. После ще…

— Чакай малко! — прекъсна я Джак. Надигна се в седнало положение и издърпа одеялото около кръста си. Очите му бяха ококорени. — Задръж малко! Вече си ни организирала пътуване до другия край на Земята?

— Ако имаш предвид дали съм казала на Дженифър, че ще направим всичко възможно да отидем, отговорът е „да“. Казах й, че ще поискаме разрешение от Калвин.

— Това, че едно тъжно младо момиче е обхванато от параноя, едва ли е оправдание да летиш десет хиляди мили, за да я подържиш за ръката.

— Това не е единствената причина, поради която отиваме — отговори Лори с нарастващ гняв.

— Дай ми друга причина.

— Казах ти! — озъби се Лори. — Мария Ернандес ми беше като майка цели дванайсет години. Смъртта й е голяма загуба за мен.

— Щом е толкова голяма загуба, как така не си я виждала един бог знае откога?

Лори се вбеси и за секунда не беше способна да каже нищо. Коментарът на Джак направи задълбочаващия се конфликт още по-лош, защото чувството за вина у нея се засили. Не беше посещавала Мария от много дълго време. Все мислеше да го направи, но така и не го стори.

— Наближава крайният срок за изследователския ми доклад — каза Джак. — И в събота имаме уговорен баскетболен мач със съседите, който очакваме от седмици. По дяволите, аз помогнах да го организираме.

— Престани с този глупав баскетбол! — извика Лори. Гневът й, бушуващ под повърхността, подсилен от хормоните, с които се тъпчеше, изригна като вулкан. Беше вбесена и от факта, че той продължава да играе баскетбол, който според нея беше опасна игра.

Джак беше първият, който си спомни, че Лори в момента е на ежедневни инжекции с хормони. До момента изобщо не виждаше причина за негодуванието й от поведението му, което според него си беше нормално. Осъзнавайки, че състоянието й е по-особено, Джак вдигна отбранително ръце.

— Извинявай — каза той, опитвайки се да звучи искрено. — Забравих за хормоните.

За един кратък миг коментарът на Джак само влоши нещата. Колкото и да беше нелогично, Лори реши, че Джак просто се опитва да обвини нея за настоящото разногласие. Но след малко си даде сметка за неестественото си избухване и се разплака.

Джак се премести в нейната половина на леглото и я прегърна. Не каза нищо. Вече беше установил по метода на пробите и грешките, че това е най-доброто, което може да направи. Трябваше да я изчака да се успокои.

След малко Лори спря да плаче. Очите й бяха зачервени и влажни.

— Ти изобщо не ме подкрепяш в тази работа с безплодието!

Джак с усилие се сдържа да не направи физиономия. От негова гледна точка той вършеше каквото е по силите му и нямаше какво друго да направи, освен да осигурява сперма, когато има нужда от нея.

— Всеки път, когато идва цикълът ми, ти си адски доволен — каза Лори, отново задавяйки се в сълзи. — Казваш само: „Е, добре, може би следващият път“ — и това е. Не си правиш труда дори да съжалиш — за теб това е просто поредният цикъл.

— Мислех, че помагам, като полагам усилия да изглеждам безгрижен. Честно казано, щеше да ми е много по-лесно да съм унил. Но никога не съм си представял, че това може да е от полза. Ясно си спомням, че и д-р Шьонер каза същото. По дяволите, аз трябва да демонстрирам точно безгрижие!

— Наистина ли? — попита Лори.

— Наистина — отвърна Джак, докато отмяташе кичур от влажната й коса от челото й. — А що се отнася до Индия, нямам нищо против отиването ти, аз не познавам Мария Ернандес или внучката й Дженифър. За мен полетът до другия край на света не си струва загубата на време и пари, главно парите. Разбира се, ще ми липсваш, и бих дошъл с теб, ако имаш нужда от мен.

— И ми го казваш просто така? — попита Лори.

— Не. Ако имаш нужда от мен, ще дойда. Това е сигурно, но…

— Имам нужда от теб! — каза Лори с внезапен ентусиазъм. — Ти си крайно необходим.

— Наистина ли? — попита Джак, повдигайки вежди. — Не мога да си представя за какво.

— Цикълът, глупчо — възкликна Лори развълнувано. — Вчера д-р Шьонер смяташе, че има само три или четири дни до стимулиращата инжекция и… И тогава ти си наред.

Джак издиша целия въздух от гърдите си. Досега не беше правил връзка между историята с безплодието и предполагаемото му пътуване до Индия.

— Не се цупи. Може би трябва да разчитаме на това, че изкуственото оплождане не е задължително, и да си го направим по нормалния начин. Но ще ти кажа нещо: с цялото напрежение и стрес не искам аз да съм в Индия, а ти тук точно в най-подходящия момент. Този път д-р Шьонер е особено оптимистична.

Джак свали ръка от рамото на Лори, сложи я на дъската на леглото и каза:

— Изглежда ни предстои да отскочим до Индия, стига нашият безстрашен заместник-директор да ни пусне. Сигурно мога да го подкупя да каже „не“.

Лори игриво плесна бедрото на Джак през завивката, докато се изправяше.

— Хрумна ми добра идея. Тъй като ще се нуждая от консултациите на гинеколог, за да следя фоликулите си и да върша тежката си работа, сигурно мога да намеря такъв в същата болница, „Кралица Виктория“. Може да ни е от полза за разрешаването на проблема на Дженифър, ако имаме приятел сред персонала на болницата.

— Би могло — каза Джейк, докато се плъзгаше под завивките. — Въпрос от логистично естество: ако се нуждаем от визи, ще имаме нужда и от снимки за паспорти.

— Сутринта можем да използваме онзи денонощен магазин с фотоотдел на Кълъмбия авеню.

— И аз си мислех точно същото — каза Джак, след като въздъхна шумно.

— Сега пак ли ще заспиш?

— Разбира се, че пак ще заспя. Какво друго да правя след полунощ?

— Иска ми се да можех да спя като теб. Проблемът е, че сега съм страшно развълнувана от предстоящите събития.

Глава 13

17 октомври 2007 г.

Сряда, 11:42 часа

Ню Делхи, Индия

Дженифър се чувстваше ужасно раздразнена. Макар че беше изтощена до такава степен, че чак й се гадеше, тя не можа да заспи. Беше дръпнала плътните завеси върху прозорците, за да затъмни стаята. Всъщност причината за всичко бяха преумората и вълнението, които изпитваше едновременно. Мисълта, че Лори може би ще дойде, беше прекадено хубава, за да е истина, и в главата й се рояха хиляди мисли. Най-накрая си каза „по дяволите“ и се измъкна изпод завивките.

Приближи се до прозореца както си беше по бельо, дръпна завесите и стаята се изпълни с мъгливата градска светлина на Индия. Запита се колко ли по-горещо щеше да е навън, ако замърсяването не спираше голяма част от слънчевите лъчи.

Долу се виждаше басейнът. Край него имаше доста хора, макар че би могло да се очаква да са повече. Жалко, че не си носеше бански костюм. Докато си приготвяше багажа изобщо не й бе хрумнало, но сега, загледана в блестящата синя вода, си помисли, че би трябвало да се досети. Все пак отиваше в скъп хотел в страна с горещ климат. Тя сви рамене примирено. Може би все пак можеха да се намерят някакви по-евтини бански. Макар че като се имаше предвид колко е луксозен хотелът, ако изобщо продаваха такива неща, то те несъмнено щяха да бъдат маркови и много скъпи. Жалко, защото малко раздвижване щеше да се отрази отлично на умората й от часовата разлика.

Това я подсети за фитнес залата на хотела. Реши да облече анцуга си, който беше взела за джогинг, и да слезе да покара колело или да повдига малко тежести. В този момент погледна към часовника. Беше към дванайсет, което й подсказа, че е време за обяд. Въпреки лекото гадене тя реши, че ще най-добре да нормализира хранителните си навици, опитвайки се по този начин да се справи с безсънието.

Тъй като нямаше никакво намерение да впечатлява когото и да било, а най-малко персоналът от болница „Кралица Виктория“, Дженифър си беше облякла обикновена риза, пусната свободно над тесните дънки. След безуспешния й опит за сън тя нахлузи същите дрехи. Междувременно й хрумна, че може да потърси госпожа Бенфати и да я покани на обяд. Разбира се, беше напълно възможно жената да е в депресия и да не иска да слиза след хора. Но точно тази мисъл я подтикна, че е добре да я посети. Като студентка по медицина Дженифър беше ставала често свидетел на това как смъртта и болестта могат да изолират хората точно тогава, когато най-много имат нужда от подкрепа.

Тя вдигна телефонната слушалка. Помоли оператора да я свърже със стаята на госпожа Бенфати. Дълго време от слушалката се разнасяше сигнал свободно и тя се накани да затвори, когато връзката се осъществи. Обади се жена със слаб и треперлив глас. Сигурно беше плакала.

— Госпожа Бенфати? — попита тя.

— Да — отвърна жената предпазливо.

Дженифър се впусна в бързо описание коя е и защо се намира в Индия. Стори й се, че чу как госпожа Бенфати рязко си поема дъх, когато Дженифър й обясни, че баба й е починала при същите обстоятелства като съпруга й и то само една нощ преди него.

— Ужасно съжалявам за съпруга ви — продължи тя. — Моля да приемете искрените ми съболезнования.

— И аз съжалявам за загубата ви. Такава трагедия, особено когато се намираме толкова далече от дома.

— Обаждам ви се — продължи Дженифър — с надеждата, че може би ще се съгласите да обядвате с мен.

Госпожа Бенфати не отговори веднага. Дженифър чакаше търпеливо. Тя си представи, че госпожа Бенфати сигурно изглежда ужасно след плача и депресията, което беше достатъчно извинение да остане в стаята си. В същото време тя беше заинтригувана от съвпадението и щеше да се вкопчи във възможността да поговори с някой, който е попаднал в същата ужасна ситуация като нея.

— Трябва да се преоблека — произнесе най-накрая госпожа Бенфати — и да си оправя лицето. Преди малко се погледнах в огледалото и се ужасих от вида си. Ако не беше толкова зловещо, щях да кажа, че приличам на самата смърт.

— Разбира се. — Дженифър вече харесваше жената, особено след като успя да намери сили да се пошегува със себе си в такъв труден момент. — Няма защо да бързате. Ще ви изчакам в стаята си или в някой от ресторантите. Само кажете кой предпочитате — онзи вдясно от фоайето или китайския?

— До фоайето е добре. Не съм много гладна. Ще сляза след половин час, ще съм облечена с виолетова блуза.

— Аз съм с бяла риза и дънки.

— До след малко. Между другото, казвам се Лусинда.

— Много добре. До след малко, Лусинда.

Дженифър бавно затвори телефона. Незнайно защо тя имаше добро предчувствие за срещата с Лусинда и зачака с нетърпение обяда. Изведнъж гаденето й се изпари по загадъчен начин.

Седнала в многоетажния ресторант, Дженифър забеляза госпожа Бенфати в мига, в който жената влезе вътре. Носеше грижливо изгладена лилава блуза и по-тъмна пурпурна пола. Беше едра жена с пълна фигура. Прошарената й кестенява коса беше със средна дължина и ситно накъдрена. Дженифър предположи, че е някъде около средата на петдесетте.

Дженифър я наблюдаваше как отива при метрдотела. Когато мъжът направи подканящо движение и обърна глава по посока на Дженифър, тя се надигна и махна с ръка. Госпожа Бенфати също й отвърна с махане и тръгна към нея. Вървеше с изправен гръб и високо вдигната глава. Едва когато се приближи достатъчно, Дженифър забеляза зачервените й очи и подпухналото лице.

— Госпожо Бенфати — изправи се Дженифър. — Радвам се да се запознаем, макар и при не особено приятни обстоятелства. Благодаря ви, че се съгласихте да обядвате с мен.

Госпожа Бенфати не отговори веднага. Първо изчака метрдотела да дръпне един стол и после, след като седна, да го побутне леко напред.

— Извинете ме — каза тя, след като мъжът се отдалечи от масата. — Боя се, че ми е малко трудно да се сдържам. Всичко се случи толкова внезапно. Вчера излезе така лесно от упойка и денят му мина толкова добре. Помислих си, че най-лошото е останало зад нас и тогава се случи това.

— Разбирам ви, госпожо Бенфати — кимна Дженифър.

— Моля ви, наричайте ме Лусинда. — Жената попи със салфетка ъгълчетата на очите си, след което се изпъна, видимо опитвайки се да се вземе в ръце.

— Да, разбира се. Благодаря ви, Лусинда — каза Дженифър.

После си поръчаха обяд и Дженифър започна да разказва за себе си: че е последна година студентка по медицина, че е изгубила майка си и е била отгледана от баба си.

После Лусинда заразказва за двамата си сина. Единият се оказа океанограф в Уудс Хоул, щата Масачузетс, с едно дете, а другият — херпетолог в Музея по естествена история в Ню Йорк, с три деца.

— А покойният ви съпруг? — осмели се да попита след леко колебание Дженифър. Тя не знаеше каква ще е реакцията на Лусинда, но все пак искаше да поговорят и за смъртта на роднините си. Искаше да разбере докъде стигат приликите.

— Години наред държеше магазин за домашни любимци.

— Ясно откъде са се появили биолозите в семейството.

— Така е. Момчетата обожаваха магазина и работата с животните и рибите.

— Защо дойдохте в Индия за тази операция? — попита Дженифър, затаявайки дъх. Ако Лусинда можеше да говори за решението, което беше довело до смъртта на съпруга й, Дженифър беше сигурна, че нищо нямаше да попречи да отговори и на следващите въпроси.

— Много просто: не можехме да си позволим операцията в Щатите.

— Мисля, че баба ми го е направила по същите причини — отвърна Дженифър. Въпреки че гласът на Лусинда леко потрепери, в очите й нямаше сълзи. — Кажете ми — продължи тя, — как научихте за болница „Кралица Виктория“? Лесно ли се общува с тях? Професионално ли се държаха? Имам предвид, че болницата изглежда фантастично, което не може да се каже за квартала.

Лусинда се засмя горчиво.

— Не е ли ужасен всичкият онзи боклук? Болничният персонал, включително лекарите, се държат така, сякаш не го забелязват, особено децата просяци. Някои от тях определено изглеждат болни.

— И аз самата се изненадах. Но как се отнасяха с вас?

— Отлично, поне в началото.

— Какво имате предвид?

— Когато пристигнахме, се държаха с нас изключително добре. Погледнете този хотел. — Лусинда махна към ресторанта. — Никога не съм отсядала в нещо толкова хубаво. Същото беше в болницата. Всъщност, обслужването беше като в хотела. Даже Хърбърт го отбеляза.

Споменаването на съпруга й я накара да замълчи за миг. После се прокашля. Дженифър я остави да се съвземе.

— Но тази сутрин беше някак различно.

— Така ли? — попита Дженифър. — В какъв смисъл?

— Разочаровах ги — каза Лусинда. — Всичко беше наред, докато не настояха да реша дали да го кремират, или балсамират. Настояха да взема бързо решение. Когато казах, че не мога, тъй като съпругът ми от суеверие отказваше да го обсъжда, се опитаха да ме принудят. На доводите ми, че синовете ми пристигат и те ще решат, представителят на болницата възрази, че не могат да чакат някой да идва чак от Америка. Трябвало да разберат решението ми днес. Мисля, че бяха наистина ядосани.

— Аз преживях същото — въздъхна Дженифър, — и ги ядосах по същия начин.

— Какво съвпадение.

— Започвам да се питам — каза Дженифър. — Къде е тялото на съпруга ви?

— В някакъв хладилник. Не съм съвсем сигурна.

— Сигурно е в някой от двата големи хладилника до закусвалнята в мазето. Там се намира и баба ми, докато изчакваме.

— Какво чакате?

— Очаквам да дойде една много добра приятелка. Поне се надявам. Тя е криминалист патолог и работи в Центъра по патология в Ню Йорк. Ще ми помогне и ще огледа тялото. Мисля, че ще има нужда от аутопсия, и колкото повече ме притискат, толкова повече убеждават в това и нея. Разбирате ли, баба ми нямаше никакви сърдечни проблеми. Убедена съм.

— И ние мислехме, че Хърбърт няма. Кардиологът го прегледа около месец преди да дойдем тук. Каза, че всичко е наред, че сърцето му е в отлично състояние и има нисък холестерол.

— Защо съпругът ви е бил при кардиолог?

— Преди три години пътувахме до Африка, за да видим животните. И на двама ни трябваше да сложат доста инжекции, както и едно лекарство против малария, мефлоквин. За нещастие Хърбърт получи от него аритмия, но после всичко отшумя.

— Значи съпругът ви е имал нормално сърце — каза Дженифър. — Същото се отнасяше и за баба ми. Тя си спомняше, че като дете са й казвали, че има шум на сърцето, и все си мислеше, че е болна. Заведох я в медицинския център на Калифорнийския университет, при най-добрия кардиолог. Той обясни, че най-вероятно е имала така наречената patent ductus, комуникация между аортата и белодробната артерия, необходима на ембрионите, но която след раждането обикновено се затваря. При баба ми останала отворена, но по-късно се затворила. Освен това имаше аритмия, също като съпруга ви, но тя се беше получила в резултат от приемането на лекарство и после отшумя. Сърцето й беше напълно нормално и в забележително добро състояние за възрастта. Напълно естествено е при това положение на нещата човек да развие параноя.

— Смятате ли, че приятелката ви ще се съгласи да погледне и моя Хърбърт?

Докато келнерът приемаше поръчката им за кафе и отсервираше чиниите, двете жени се бяха облегнали мълчаливо назад, размишлявайки над разговора. Когато мъжът се отдалечи, и двете се наведоха едновременно напред. Дженифър заговори първа:

— Със сигурност ще я помоля да погледне и съпруга ви. Тя е страхотен човек и заедно със съпруга си са известни съдебни патолози. — Тя замълча. — Извинете, но как разбрахте за смъртта на съпруга си?

— По много странен начин — отвърна Лусинда. — Обади ми се един семеен приятел от Ню Йорк. Искаше да поднесе съболезнованията си за смъртта на Хърбърт. Аз не знаех нищо. Мислех си, че Хърбърт си е наред, както го бях оставила няколко часа по-рано. — Тя млъкна, устните й потрепериха и тя преглътна сълзите си. Най-накрая въздъхна шумно и избърса ъгълчетата на очите си. Погледна Дженифър, опита да се усмихне и се извини.

— Няма защо да се извинявате — увери я Дженифър. Тя дори изпитваше вина, че принуждава Лусинда да говори за това. Но приликите между двата случая като че ли се увеличаваха. — Добре ли сте? — попита Дженифър. — Може би трябва да поговорим за нещо друго — предложи тя.

— Не, всичко е наред. Всъщност аз искам да говоря за това. Горе в стаята ми само седях и мислех, без това да ми помага особено. За мен е по-добре да говоря.

— И какво направихте, след като разговаряхте с познатия си от Ню Йорк?

— Стреснах се, разбира се. Попитах го откъде, за бога, го е научил. Той отвърна, че го е чул по CNN, в някаква програма за медицинския туризъм. Представяте ли си?

Дженифър зяпна от изненада; тя беше гледала същата програма като приятеля на Лусинда, но не по същото време.

— Както и да е — продължи Лусинда, опитвайки се да контролира емоциите си. — Докато все още разговарях с него, настоявайки, че Хърбърт си е добре, започна да звъни втората линия. Помолих приятеля си да почака за минутка, а аз натиснах другия бутон. Оказа се, че ми звънят от болницата — нашата асистентка ме уведоми, че Хърбърт наистина е мъртъв.

Лусинда отново замълча. Нямаше повече сълзи, само учестено дишане.

— Не бързайте — успокои я Дженифър.

Лусинда кимна. В този момент се приближи келнерът и ги попита дали искат още кафе. Двете жени поклатиха глави в знак на отрицание, погълнати изцяло от разговора си.

— Според мен беше ужасно, че CNN са научили за смъртта на съпруга ми преди мен. Но тогава не казах нищо. Бях прекалено съсипана от новината. Единственото, което успях да кажа на Кашмира Варини е, че веднага отивам в болницата.

— Почакайте! — прекъсна я Дженифър, вдигайки ръка. — Името на вашата асистентка е Кашмира Варини?

— Да. Познавате ли я?

— Не смея да твърдя, че я познавам, но сме се срещали. Тя е била асистентка и на баба ми. Нещата стават все по-странни. Тази сутрин я попитах за смъртта на съпруга ви, а тя ми отвърна, че не знае нищо за това.

— Със сигурност е знаела. Точно с нея се срещнах снощи.

— Мили боже — възкликна Дженифър. — Знаех си, че на тази жена не може да се вярва, но защо й трябва да ме лъже за нещо, което лесно бих могла да проверя?

— В това няма никакъв смисъл.

— Със сигурност знам едно нещо. Когато я видя днес следобед, ще я попитам директно. Това е абсурдно. За какви ни мисли тя, за деца, които може просто да залъже?

— Може да е свързано с политиката им на поверителност.

— Глупости! — рече Дженифър и се сепна. — Извинете ме за грубия език. Но съм много ядосана.

— Няма за какво да се извинявате. Отгледала съм две момчета.

— Може би, но повечето хора не приемат такива волности от жените. Но да се върнем на CNN. С мен се случи почти същото. — Дженифър започна да й разказва как също е научила за смъртта на баба си от CNN, как се беше обадила и на здравната компания, която беше уредила всичко, и на самата болница, за да се увери, че всичко с баба й е наред. Едва по-късно госпожа Варини се беше свързала с нея и й беше казала, че баба й наистина е починала.

— Колко странно! Като че ли в „Кралица Виктория“ дясната ръка наистина не знае какво прави лявата.

— Чудя се дали не е нещо по-лошо от това — отвърна Дженифър.

— Какво например?

Дженифър се усмихна, поклати глава и сви рамене.

— Нямам ни най-малка представа. Разбира се, напълно възможно е да развиваме параноя от скръбта. Готова съм да призная, изобщо не съм на себе си, след като изгубих най-близкия си човек. На всичко отгоре научих, че умората от продължителното пътуване с реактивен самолет не е шега работа. Изтощена съм, но не мога да заспя. Може би не разсъждавам много добре. Възможно е смъртните случаи на чужденци наистина да са голяма рядкост и в болницата просто да не знаят как да процедират в такива случаи. Все пак те дори не са си построили морга.

— Какво смятате да предприемете?

— Да се помоля приятелката ми Лори Монтгомъри да дойде. Ако се откаже, просто не знам… А междувременно този следобед се връщам в болницата. Смятам да попитам госпожа Варини защо ме излъга и ще се постарая да бъда пределно ясна, ако вече не съм го постигнала, че не искам да правят нищо с трупа на баба ми. А вие? Искате ли да вечеряме заедно?

— Каква мила покана. Мога ли да ви се обадя по-късно? Просто не знам накъде ще се отнесат чувствата ми.

— Можете да ми се обадите по всяко време. Сигурно ще се наложи да е малко раничко. Подозирам, че изведнъж ще изгубя сили и ще се наложи да спя поне дванайсет часа. А вие как смятате да постъпите с болницата? Ще изчакате синовете си да дойдат и ще оставите тях да вземат решение?

— Точно така смятам да постъпя.

— Може би трябва да се обадите на нашата приятелка госпожа Варини и да я предупредите да не прави нищо с тялото на съпруга ви без вашето изрично съгласие. Когато загубиш близък човек е много лесно да бъдеш пречупен. По ирония на съдбата, обикновено това става, когато се налага аутопсия, а не при опитите да бъде избегната.

— Мисля да послушам съвета ви. Снощи не бях на себе си.

След като подписаха чековете си, двете жени се изправиха, а няколко помощник-келнери се спуснаха да издърпат столовете им. Ресторантът вече беше пълен и те трябваше да си проправят път през тълпа от хора, които чакаха за маси. Щом се озоваха във фоайето, двете жени си казаха довиждане с обещанието да се чуят по-късно. В този момент Дженифър се сети за нещо.

— Мисля да проверя и връзката със CNN. Дали ще е възможно да попитате вашия приятел от Ню Йорк кога точно е чул за смъртта на съпруга ви? Нюйоркско време?

— С удоволствие. И без това смятах да му се обадя. Знам, че се чувства ужасно заради това, че пръв ми е съобщил ужасната новина.

Лусинда въздъхна и каза:

— Все пак ви благодаря, че ме накарахте да се измъкна от стаята си. Сигурно нямаше да се осмеля да я напусна.

— За мен беше удоволствие — отвърна Дженифър. Тя вече държеше в ръка телефона си, готова да повика шофьора и колата.

Глава 14

17 октомври 2007 г.

Сряда, 13:42 часа

Ню Делхи, Индия

— Дълго ли ще останете тук, мадам? — попита шофьорът.

Той беше отворил вратата на колата и чакаше Дженифър да слезе. По време на пътя от хотела до болницата тя бе успяла да подремне двайсетина минути и сега се чувстваше много по-зле от преди. Но въпреки това искаше да говори с Кашмира Варини.

— Нямам представа — отвърна Дженифър, поглеждайки към болницата. Току-що й беше хрумнала идеята да се качи на четвъртия етаж, където се е намирала стаята на баба й и да потърси медицинската сестра, която се е грижела за нея. — Но като се има предвид как се чувствам, едва ли ще се забавя дълго.

— Ще се опитам да ви изчакам тук — каза шофьорът, — но ако портиерите ме изгонят, ще трябва да ме повикате по телефона.

— Няма проблем.

Също както предишния път, двамата облечени в пъстроцветни дрехи портиери отвориха вратите, без Дженифър да каже нито дума. Тъй като навън беше много по-горещо, отколкото сутринта, вътре й се стори още по-студено. Според нея наистина се престараваха с охлаждането.

По това време във фоайето имаше петдесетина души, всичките или индийци от по-висшата класа, или заможни чужденци. До регистратурата стояха бъдещите пациенти, някои от тях седяха в инвалидни колички. Няколко души от персонала бяха ангажирани с различните етапи от процеса по записването. Дженифър погледна към кафенето и видя, че е пълно.

Натрупала достатъчно увереност от предишното си посещение, тя не се поколеба и се отправи към асансьорите. В кабинката натисна бутона за четвъртия етаж и се облегна на задната стена.

Етажът със стаите на пациентите беше най-хубавият, който бе виждала някога. Подът беше застлан с красив цветен звукоизолиращ мокет, който заедно с високотехнологичния акустичен таван и стените, изградени от звукоизолиращи материали, заглушаваше почти напълно и без това слабия шум. Докато вървеше към сестринския пункт, едва дочуваше потракването на големите, натоварени догоре колички за разнасяне на храна.

Току-що бяха докарали няколко пациенти след операциите им, така че всички бяха заети, включително отговорничката по етажа. Дженифър просто наблюдаваше. Учуди се колко си приличаха протоколите за поддръжка на етажа с онези, които беше изпълнявала в медицинския център на Калифорнийския университет, въпреки че се намираше на другия край на света в болница на развиваща се държава.

Постоперативните пациенти бяха настанени по стаите си сравнително бързо и бяха оставени в компанията на роднините си. Оживлението утихна също толкова рязко, както бе започнало. Едва тогава отговорничката на етажа, на чиято идентификационна табелка пишеше просто „Камна“, забеляза Дженифър.

— Мога ли да ви помогна? — попита я тя.

— Така мисля — отвърна Дженифър. Запита се дали Камна е име, или просто означава нещо като „чиновник“. — Казвам се Дженифър Ернандес и съм внучка на Мария Ернандес. Тя е била пациентка на този етаж.

— Точно така — отвърна Камна. — Беше в стая четиристотин и осем. Ужасно съжалявам.

— Аз също. Това обичаен проблем ли е тук?

— Не съм сигурна дали ви разбирам правилно.

— Смъртните случаи често явление ли са?

Камна отстъпи назад, сякаш Дженифър й беше зашлевила плесница. Дори главната медицинска сестра, която работеше на компютърния терминал, я погледна с шокирано изражение на лицето.

— Не, случва се страшно рядко — отвърна Камна.

— Но снощи, приблизително по същото време, е имало още един. Два един след друг.

— Така е — съгласи се нервно Камна. Тя погледна към сестрата, търсейки подкрепа.

— Аз съм сестра Кумар — дойде на помощ втората сестра. — И съм главната медицинска сестра на този етаж. Мога ли да ви помогна?

— Искам да разговарям със сестрата, която се е грижила за баба ми.

— Били са две, всъщност. Едната е госпожица Вийна Чандра, която е нова и по тази причина й беше назначена наставничка, сестра Шрути Агравал.

— Предполагам, че точно госпожица Чандра е била тази, която е комуникирала с баба ми.

— Точно така. Всичко си вървеше съвсем нормално. Нямаше никакви проблеми. Госпожа Ернандес се възстановяваше отлично.

— Мога ли да разговарям с госпожица Чандра?

Сестра Кумар я изгледа внимателно, може би се притесняваше да не би Дженифър да се окаже някоя разстроена особа, дошла да търси отмъщение. Всички бяха разтърсени от смъртта на Ернандес. Но явно Дженифър премина теста.

— Не виждам защо не. Ще я извикам веднага.

— Чудесно — отвърна Дженифър.

Сестра Кумар се изправи, тръгна по коридора и след като хвърли бърз поглед към Дженифър, влезе в една пациентска стая.

Дженифър се обърна отново към Камна, която леко потрепна. Очевидно все още се съмняваше в намеренията й. Дженифър се усмихна, за да я успокои и получи в отговор още по-изкуствена и мимолетна усмивка. В този момент сестра Кумар излезе от стаята, следвана от една по-млада сестра. Дженифър примигна. Дори облечена в болничната си униформа, сестрата приличаше на кралица на красотата, филмова звезда или модел на бельо. Беше от онези жени, които неизменно я караха да се чувства дебела. Имаше перфектно тяло и лице, за което фотографите можеха само да мечтаят.

— Това е сестра Вийна Чандра — каза главната сестра, когато се приближиха до сестринския пункт. В същия момент пристигна асансьорът и от него излезе единият от униформените пазачи, които Дженифър бе видяла на първия етаж. Той пристъпи от крак на крак, след което започна да се разхожда наоколо. Сигурно главната сестра го беше извикала за всеки случай.

Вийна поздрави Дженифър с притиснати длани и лек поклон. Отблизо индийката беше дори още по-красива, с безупречна бронзова кожа и зашеметяващи зелени очи, които Дженифър намери за хипнотизиращи. Проблемът беше, че те избегнаха нейните, сякаш Вийна се срамуваше или се притесняваше от присъствието на Дженифър.

— Аз съм Дженифър, внучката на госпожа Ернандес.

— Да, сестра Кумар ми каза.

— Имате ли нещо против да ви задам няколко въпроса?

Вийна погледна бързо към главната сестра, която с кимване й даде разрешение.

— Нямам нищо против.

— Защо не седнем до прозореца — предложи Дженифър, сочейки към ъгъла с модерен диван и два фотьойла. Чувстваше се некомфортно в присъствието на главната сестра и чиновничката, които стояха като статуи, попивайки всяка тяхна дума.

Вийна отново погледна към сестра Кумар. Това започваше да смущава Дженифър. Жената се държеше като тийнейджърка, макар че сигурно беше малко над двайсетте. Изглеждаше като изпълнена с досада, но принудена да води разговор с Дженифър.

Сестра Кумар сви рамене и махна с ръка към мястото за гости.

— Надявам се, че не ви притеснявам — каза Дженифър на Вийна, докато двете вървяха към дивана. — Когато научих за смъртта на баба си, дори не знаех, че е дошла в Индия. Смъртта й ме разстрои много, затова бих искала да науча някои подробности.

— Не, не ме притеснявате — отвърна напрегнато Вийна. — Добре съм. — За миг в съзнанието й изникна изкривеното лице на Мария Ернандес.

— Изглеждате ми малко нервна. — Дженифър се опита да улови погледа й.

— Може би се притеснявам от това, че сте ми ядосана.

Дженифър се засмя тихо и изненадано.

— Защо да съм ви ядосана? Вие сте помагали на баба ми. Господи! Не, не съм ядосана. Благодарна съм.

Вийна кимна, макар и не особено убедено, но този път си позволи да я погледне в очите.

— Просто искам да ви питам как беше тя? Дали ви изглеждаше щастлива? Страдаше ли?

— Чувстваше се добре. Не е страдала. Дори говореше за вас. Каза ми, че ще ставате лекар.

— Така е — кимна Дженифър. Не беше изненадана. Баба й се гордееше с постиженията й и я хвалеше наляво и надясно. Тя се опита да се сети какво друго да попита.

— Вие ли намерихте Мария след предполагаемия й сърдечен удар?

— Не! — отвърна доста стреснато Вийна. — Не, не — повтори тя. — Госпожа Ернандес е починала при вечерната смяна. Аз работя през деня. Тръгвам си в три и половина. Бях си вкъщи. Работя тук едва от месец.

Дженифър погледна младата сестра, която всъщност беше нейна връстница. Не можеше да се отърве от мисълта, че тук има нещо сбъркано, сякаш двете не бяха на една вълна.

— Мога ли да ви задам няколко лични въпроса?

Вийна кимна колебливо.

— Скоро ли се дипломирахте?

— Преди около три месеца — отвърна индийката.

— Баба ми първият пациент ли е, който губите?

— Да, първият.

— Съжалявам. Никога не е лесно, независимо дали сте лекар, сестра, или дори студент по медицина и аз със сигурност не съм ви ядосана. На съдбата може би, но не и на вас. Не знам дали сте религиозна, но ако сте, религията не ви ли дава утеха? Искам да кажа, че кармата на баба ми е била да напусне този живот и може би в следващия няма да се налага да работи толкова много. Тя работи усилено цял живот, и то не за себе си. Беше наистина щедра душа. Най-добрата.

Когато Дженифър видя сълзите в очите на Вийна, тя си помисли, че е открила причината за страданията на сестрата. Мария беше първият й смъртен случай като истинска медицинска сестра, труден момент в кариерата й, и Дженифър можеше да я разбере.

— Много мило от ваша страна, че го преживявате така — добави Дженифър. — Не исках да ви карам да се чувствате неудобно. Но имам още няколко въпроса. Знаете ли нещо за смъртта на баба ми? Имам предвид кой я е намерил и при какви обстоятелства? В колко часа?

— Намерил я е Теру Вадхва, когато отишъл да провери дали има нужда от сънотворно — отвърна Вийна и избърса ъгълчетата на очите си с юмрук. — Решил, че е заспала, докато не забелязал широко отворените й очи. Разпитах го снощи, когато дойде на работа — все пак тя беше моя пациентка.

— Знаете ли в колко часа я е намерил? — попита Дженифър. След като беше разкрила тайната на младата сестра, Дженифър очакваше, че тя ще се поуспокои. Но не стана така. Вийна изглеждаше дори още по-притеснена. Беше отпуснала ръце в скута си и нервно ги потриваше една в друга.

— Около десет и половина.

— Когато разговаряхте с него, той описа ли я по някакъв начин? Имам предвид дали е изглеждала спокойна, сякаш смъртта й е била лека? Споменавал ли е нещо такова?

— Каза, че когато светнал лампата, за да повика помощ, тя му изглеждала синя.

— Опитали ли са да я реанимират?

— За кратко. Според него било ясно, че е мъртва. Нямало никаква сърдечна дейност, тя била студена и дори леко вкочанена.

— Да, била е мъртва. А посиняването? Дали е имал предвид посивяване, или наистина е била синя?

Вийна като че ли се замисли. Пусна ръцете си и се вкопчи в облегалката на стола.

— Мисля, че имаше предвид синя.

— Като при цианоза?

— Така мисля. Поне така предположих.

— Доста странно за сърдечен удар.

— Така ли? — Вийна прозвуча изненадано.

— Дали е имал предвид, че цялата е била синя, или само устните и ноктите?

— Не знам. Като че ли цялата.

— А господин Бенфати? — попита Дженифър, сменяйки рязко темата. Тя изведнъж си спомни историите за тъй наречените „ангели на смъртта“, болнични серийни убийци, които след опита „намираха“ своите жертви и се опитваха да ги спасят.

— Какво за господин Бенфати? — изненада се Вийна.

— Дали снощи и той е бил намерен от същия човек? — попита Дженифър. Знаеше, че отговорът ще бъде „не“, но беше длъжна да попита.

— Не — отвърна Вийна. — Господин Бенфати не беше на този етаж, а на третия. Не знам кой го е намерил.

— Госпожице Ернандес! — се чу глас зад Дженифър.

Тя се обърна стреснато и вдигна глава. Главната сестра Кумар се приближаваше към тях.

— Боя се, че госпожица Чандра трябва да се върне при пациента си. Освен това се обадих на госпожица Кашмира Варини, за да я уведомя, че сте тук. Тя моли да се отбиете в кабинета й. Каза, че знаете къде се намира. Сигурна съм, че тя ще отговори на всичките ви въпроси. — Сестра Кумар даде знак на Вийна да се върне към задълженията си.

Дженифър и Вийна се изправиха.

— Много ви благодаря. — Дженифър протегна ръка и се изненада, че пръстите на индийката са леденостудени.

— Пак заповядайте — отвърна колебливо Вийна, свеждайки поглед като срамежливо момиче. — Трябва да се заема със задълженията си.

Дженифър я проследи с поглед как се отдалечава, разсъждавайки колко малко трябва да яде и колко много упражнения трябва да прави, за да се сдобие с подобно тяло. След това се обърна към сестра Кумар и се усмихна:

— Красива жена.

— Така ли мислите? — попита високомерно сестра Кумар. — Предполагам, че знаете къде се намира кабинетът на госпожица Варини.

— Знам — каза Дженифър. — Благодаря за помощта и за разрешението да поговоря с нея.

— Пак заповядайте — отвърна сестра Кумар, но след това рязко й обърна гръб и тръгна към пункта на сестрите.

Усещайки презрението й, Дженифър се отправи към асансьорите. Мислеше да поиска да й покажат стаята на баба й, но после размисли. Знаеше, че няма да се различава от обичайните болнични стаи, може би щеше да е само малко по-луксозна. Когато асансьорът пристигна и тя се качи в него, видя, че охраната също се качва. Определено се отнасяха с огромно подозрение към присъствието й тук.

Докато кабинката се спускаше, Дженифър размишляваше върху разговора с младата сестра. Беше трогната, че тя приема толкова емоционално смъртта на баба й, макар че най-вероятно беше прекарала само няколко часа с нея. Разбира се, най-интересното от разговора беше предполагаемата цианоза. Дженифър затвори за миг очи и се пренесе на лекцията по физиология. Опита се да си припомни кой вид сърдечен удар би могъл да доведе до обща цианоза. За съжаление не се сети нищо. Единственото, което й хрумна, бе възможно задушаване и задавяне с храна. За да получи обща цианоза, сърцето на баба й трябваше да е работило добре; всъщност дробовете й не бяха функционирали както трябва.

Тя отвори очи. Подобни мисли повдигнаха въпроса за евентуално задушаване. Някой би могъл да задуши баба й, причинявайки обща цианоза, но Дженифър бързо прогони тази мисъл от главата си. Не можеше да повярва до каква степен се беше развила параноята й. Чувстваше се объркана. Знаеше много добре, че никой не е удушил баба й.

Асансьорът спря във фоайето и почти всички слязоха от него, включително Дженифър, която презрително впери поглед в пазача, който държеше вратата отворена.

— О, много ви благодаря — рече му весело тя.

Той се изненада, но не отвърна на любезността й.

Без да губи време, Дженифър се отправи към мраморното гише, заобиколи го и продължи към отворената врата на Кашмира Варини. Потропа с пръсти по касата. Кашмира седеше на бюрото си и попълваше някакъв формуляр.

— Моля, влезте — каза тя, след като вдигна поглед в отговор на почукването на Дженифър. Изправи се и я поздрави по обичайния начин, на което Дженифър отговори само с леко кимване. Кашмира й посочи стола и Дженифър послушно седна, след което погледна асистентката.

— Благодаря ви, че се върнахте — каза Кашмира. — Надявам се, че сте успели да поспите.

— Не можах да мигна.

— О! — възкликна Кашмира, която очевидно очакваше по-позитивна реакция на по-скоро риторичния си въпрос. — Обядвахте ли? Мога да ви поръчам малък сандвич или салата.

— Обядвала съм, благодаря.

— Посетихте ли посолството ви?

— Не — отвърна Дженифър, след което добави: — Госпожице Варини…

— Моля ви, наричайте ме Кашмира.

— Добре, Кашмира. Мисля, че трябва да си изясним нещо. Тази сутрин изрично ви попитах за господин Бенфати. Вие ме излъгахте. Казахте, че не знаете нищо за него, а след това научих, че сте била негова асистентка. Какво става тук?

Кашмира се поколеба. Прокашля се, преди да отговори.

— Извинявам се за това. Казах го от чувство за безизходица. Опитах се да ви убедя да се съсредоточите върху случая с баба ви и спешното взимане на решение, което не би трябвало да е толкова сложно. Не може да не знаете, че не обсъждаме други пациенти. Това трябваше да кажа. Признавам, че ви бях ядосана, и все още съм, до известна степен. Току-що ми се обади Лусинда Бенфати и ме информира, че изрично сте я посъветвали да не избързва. Знам, че тя мислеше да изчака, докато пристигнат синовете й, но се надявах, че след като отмине първоначалният шок, ще успея да я убедя да поговори с тях преди да тръгнат, за да може да се погрижим за тялото. Винаги така сме постъпвали. Досега не сме се сблъсквали с подобен проблем.

— Нима казвате, че смъртта на пациент е нещо нормално тук?

— Напротив — отвърна енергично Кашмира. — Не ми вменявайте думи, които не съм казвала!

— Добре, добре — каза Дженифър, опасявайки се, че може би е прекалила малко. — Благодаря за извинението, приема се. Всъщност съм впечатлена от него. Беше ми много интересно как ще го обясните, защото смятах, че няма да можете.

— Случилото се с баба ви наистина ме озадачи.

— Хубаво е да знам, че сме на едно мнение — промърмори Дженифър.

— Моля?

— Нищо — отвърна Дженифър. — Просто лоша шега. Но има нещо, което бих искала да видя. Смъртния акт на баба ми.

— Защо, за бога?

— Искам да видя вписаната причина за смъртта.

— Сърдечен удар, както вече ви казах.

— Въпреки това искам да го видя. Дали можете да ми представите поне копие?

— Не. Прибран е в папката с пълното досие.

— Мога ли да го видя? Предполагам, че така или иначе ще ми бъде даден. Все пак не е държавна тайна.

Кашмира се замисли за миг, сви рамене, стана и се приближи до един шкаф с множество чекмеджета. Издърпа едно от тях, прегледа етикетите и измъкна една папка. Отвори я и извади един документ. Постави го на бюрото и го побутна към Дженифър.

Тя го взе и щом зърна името на баба си, усети как сърцето й се свива. Смъртният акт беше написан на хинди и на английски, така че не представляваше никаква трудност да го прегледа. Прочете написаната на ръка причина за смъртта, сърдечен удар, и времето на смъртта, 22:35 часа, 15 октомври, 2007 година. Опита да го запомни и върна документа. Кашмира го сложи обратно в папката и я прибра на мястото й в чекмеджето.

После седна отново зад бюрото и погледна Дженифър.

— Така! След като обсъдихме всичко, готова ли сте с решението си да кремираме или да балсамираме тялото?

Дженифър поклати глава.

— Самата аз съм притеснена от това. Но все пак има някаква надежда. Говорих с една приятелка, за която баба ми се е грижила навремето. Днес тя е съдебен патолог. В момента пътува за насам, което означава, че ще пристигне утре през нощта. Ще се консултирам с нея и със съпруга й, който също е съдебен патолог.

— Напомням ви, че това няма никакво значение. Аутопсия няма да има, точка. Тя няма да бъде разрешена.

— Може би, а може би не. Поне ще чуя и друго мнение. Знам, че не мисля трезво. Тотално изтощена съм, а не мога да спя.

— Мога да ви осигуря малко приспивателни.

— Не, благодаря — отказа Дженифър. — Онова, от което имам нужда, е копие от болничния картон на баба ми.

— Това може да се уреди, но ще отнеме до двайсет и четири часа.

— Няма значение. Освен това бих искала да разговарям с главния хирург.

— Той е много зает. Ако имате някакви специфични въпроси, напишете ги на един лист, а аз ще се опитам да намеря отговорите им.

— А ако става въпрос за лекарска грешка?

— В международното споразумение няма такова нещо като лекарска грешка. Съжалявам.

— Трябва да заявя, че въобще не ми помагате.

— Вижте, госпожице Ернандес. Със сигурност ще ви помагаме повече, ако и вие ни съдействате.

Дженифър стана.

— Предложението ми остава — каза Кашмира. — Мога да ви осигуря приспивателни. Може би след като се наспите добре, ще осъзнаете, че трябва да вземете решение. Баба ви не може да остане в хладилника.

— Това и сега ми е ясно — каза Дженифър. — Защо не преместите тялото в градската морга?

— Няма как да стане. Обществените морги в страната ни са в ужасно състояние, благодарение на тромавата бюрокрация. Управляват се от Министерството на вътрешните работи, а не от Здравното министерство, както би трябвало да бъде, а те изобщо не се грижат за тях и не ги финансират. В някои няма хладилни системи, в други системите прекъсват и телата често се разлагат. Ако трябва да бъда брутално откровена, не можем да позволим това да се случи с баба ви заради потенциалните негативни отзиви в медиите. Опитваме се да ви помогнем. Моля ви, помогнете ни и вие!

Думите й за пореден път извадиха Дженифър от равновесие. Тя стана. Със същата липса на такт служителката от болница „Кралица Виктория“ очевидно беше решила да мине от натиск към молба.

— Връщам се в хотела — едва успя да произнесе тя. — Трябва да си почина.

— Да, да, хубаво се наспете — каза Кашмира.

Тя също се изправи и се поклони с долепени една до друга длани.

Дженифър тръгна, олюлявайки се, към препълненото фоайе, където десетина нови пациенти очакваха да бъдат приети. Тя се приближи до изхода и погледна през малката въртяща се врата към улицата. След като не забеляза колата, извади телефона си и започна да набира номера на шофьора.

Глава 15

17 октомври 2007 г.

Сряда, 14:55 часа

Ню Делхи, Индия

Кашмира проследи с поглед как Дженифър си проправя път между тълпата във фоайето. Никога досега роднина на болен не я беше вбесявал толкова. Когато успя да уговори жената да дойде в Индия, тя си мислеше, че проблемът с тялото на Мария Ернандес е решен; сега нещата се влошаваха още повече, след като не един, а двама съдебни патолози пътуваха насам, за да изкажат мнение. Беше сигурна, че директорът Раджиш Бхургава изобщо няма да е доволен.

Щом Дженифър излезе от фоайето, Кашмира излетя от кабинета си и се стрелна по коридора към офиса на Раджиш.

— Свободен ли е? — попита тя личната секретарка на Раджиш.

— Така мисля — отвърна жената. — Но не е в добро настроение. — Тя провери по интеркома, след което махна с ръка на Кашмира да влиза, докато приемаше друго позвъняване по външната линия.

Между отделните обаждания Раджиш преглеждаше купчина писма и ги подписваше набързо. За разлика от небрежното си каубойско облекло от онази нощ, когато я беше повикал спешно, сега той бе с дизайнерски западен костюм, бяла риза и вратовръзка „Гучи“.

— Тя върна ли се? — попита той, когато Кашмира затвори вратата на кабинета и се приближи до бюрото му.

По време на обедната почивка тя му беше разказала накратко за упоритостта на Дженифър, но накрая завърши, че според нея момичето ще размисли, след като се наспи. Освен това му беше предала и краткия им разговор за аутопсията. Той раздразнено изкоментира, че аутопсия няма да бъде извършена при никакви обстоятелства. Добави, че последното, от което се нуждае, е някакъв патолог да открие нещо, което е трябвало да се знае, преди да се извърши операцията. Освен това Кашмира му каза, че Дженифър е споменала името на Бенфати и Раджиш я попита откъде е научила за смъртта му. Кашмира призна, че няма никаква представа. В най-общи линии можеше да се каже, че Раджиш не е почитател на Дженифър Ернандес.

— И сега? — рязко попита той. След втората смърт за два дни изобщо не беше в настроение. Предишната нощ отново му се беше обадил влиятелният Рамеш Сривастава и го беше уведомил, че CNN са съобщили за втора смърт в болницата на Раджиш, преди самият той да бъде уведомен. Въпреки че високопоставеният чиновник не го беше заплашил директно, намекът беше болезнено ясен.

— Боя се, че нещата се влошават. Сега въпросната госпожица Ернандес казва, че иска да изчака до петък. Изглежда, че мъртвата е работела за някой, който по-късно е станал съдебен патолог. И този съдебен патолог пристига утре през нощта.

Раджиш се плесна по челото и силно разтърка слепоочията си.

— Не може да бъде — простена той.

— Става дори още по-лошо. Жената ще дойде със съпруга си, който също е патолог.

Обзет от лека паника, Раджиш свали ръката си и се втренчи в Кашмира.

— Ще си имаме работа с двама американски специалисти?

— Така изглежда.

— Беше ли пределно ясна, когато обясни на госпожица Ернандес, че аутопсия няма да има?

— Бях, и сутринта, и днес следобед. По мое мнение няма връзка между причината, поради която тази жена идва тук, и работата й като съдебен лекар. Не трябва да си вадим прибързани изводи.

Раджиш се облегна назад и погледна към тавана.

— С какво съм заслужил тези проблеми? Единственото, което се опитвам да направя, е да огранича достъпа на медиите и да се разминем само с онова по CNN.

— Що се отнася до това, нещата все още са спокойни. Нито вчера, нито днес са се появявали някакви представители на медиите.

— Да благодарим на бог за малките чудеса, но това може да се промени всеки момент, особено след втория смъртен случай.

— В който госпожица Ернандес също се намесва.

Раджиш се обърна рязко към Кашмира и столът му изскърца.

— Как пък е успяла да стигне дотам?

— По някакъв начин се е добрала до вдовицата. Лусинда Бенфати ми се обади преди известно време, за да подчертае изрично, че също не иска тялото на съпруга й да бъде пипано до петък, когато пристигнат синовете й. Вие сигурно си спомняте, че тя настоя за това още снощи, но и двамата решихме, че шансовете да промени мнението си са големи, особено след като разговарям днес с нея. Изобщо не стана така. Всъщност тя дори спомена, че когато приятелите патолози на Дженифър дойдат, щяла да ги помоли да погледнат и нейния съпруг. Ако медиите надушат за това, веднага ще се нахвърлят върху тях.

Раджиш удари с длан по бюрото. Няколко от подписаните писма се разлетяха във въздуха.

— Упоритостта на тази жена се разпространява като чума сред останалите. Боя се, че тази ситуация скоро ще излезе от контрол. Повечето хора, загубили близък, са прекалено изтощени в емоционално отношение, за да създават неприятности. Какво му има на това момиче?

— Много е упорита, както вече споменах — съгласи се Кашмира.

— Вярваща ли е?

— Нямам представа. Не е казвала нищо, което да ме накара да си мисля така. Защо питате?

— Просто си мислех, че ако е вярваща, можем да я изкушим с тялото на баба й.

— По какъв начин?

— Ще й предложим да го кремираме на прочутите гхатове[1] за кремиране във Варанаси и да разпръснем праха й в Ганг.

— Но тази привилегия е запазена само за индуси!

Раджиш махна с ръка, сякаш прогонваше досадна муха.

— Едно щедро пожертвование за брамина на Джалор гхат ще реши проблема. Може пък госпожица Ернандес да се изкуши. Ще го предложим като допълнителна почит към починалите. Бихме могли да го предложим и на госпожа Бенфати.

— Не съм настроена много оптимистично — каза Кашмира. — Не оставя впечатление за религиозен човек, а кремирането във Варанаси има значение само за индусите. Но ще опитам. Самата тя ми подхвърли, че може да промени мнението си, след като се наспи. Изтощена е, а и голямата часова разлика си казва думата. Може би ако се опитам да я умилостивя по този начин, само още повече ще влоша нещата.

— Трябва да махнем тези тела от хладилника на закусвалнята — натърти Раджиш. — Особено след като в момента болницата се намира под наблюдението на Комисията. Не можем да си позволим да се провалим заради някакво инцидентно нарушение. Междувременно ще се обадя на Рамеш Сривастава и ще му обясня, че имаме сериозен проблем с тази Ернандес.

— Уверявам ви, че опитах всичко възможно. Бях изключително директна. Както с никой друг роднина.

— Знам, че е така. Проблемът е, че ресурсите ни са ограничени. Но това не се отнася до Рамеш Сривастава. Той разполага с мощта на цялата индийска бюрокрация. Стига да пожелае, може дори да не допусне двамата съдебни патолози в страната.

— Ще ви държа в течение, ако има някакви промени. — Кашмира се изправи.

— Непременно — каза Раджиш и я освободи с махване на ръка.

Поръча по интеркома на секретарката си да го свърже с господин Рамеш Сривастава. Не умираше от желание да говори с него. Знаеше колко могъщ е Сривастава и как с едно щракване на пръстите можеше да го уволни.

[1] Каменна стълба, която се спуска в река Ганг. — Б.пр. ↑

Глава 16

17 октомври 2007 г.

Сряда, 15:15 часа

Ню Делхи, Индия

Денят не беше особено добър за Рамеш Сривастава. Още от сутринта, от мига, когато влезе в кабинета си. Първо му се обади заместник-министърът по здравеопазването и му каза, че министърът е ужасно ядосан заради втория репортаж по CNN, свързан с развиващия се медицински туризъм в Индия. След това обажданията не спряха. Звъняха му чиновници от министерството, президентът на Индийската здравна федерация и дори министърът по туризма, като всички му напомняха, че е шеф на департамента по медицински туризъм в период на най-негативния международен пиар от създаването му досега. И всички, които се обаждаха, не пропускаха да му напомнят, че са напълно способни да сложат край на кариерата му, ако не направи бързо нещо по въпроса. Проблемът беше, че той не знаеше какво да направи. Опита се да разбере как CNN научава новините, но нямаше никакъв успех.

— Господин Раджиш Бхургава е на телефона — каза секретарката му, когато Рамеш влезе в кабинета си след продължил три часа обяд.

Той побърза да влезе в стаята си и грабна телефонната слушалка.

— Откри ли източника на информация? — попита веднага той.

— Един момент — каза секретарката му. — Веднага ще ви свържа с господин Бхургава.

Рамеш изруга на ум и се стовари на стола си. Беше едър, оплешивяващ мъж с воднисти очи и дълбоки белези от акне по скулите. Облегна се назад и забарабани с дебелите си, нетърпеливи пръсти по бюрото. Когато в слушалката се чу гласът на Раджиш Бхургава, Рамеш повтори въпроса си със същия тон.

— Не съм — призна Раджиш. — Отново разговарях надълго и нашироко с началника на „Личен състав“. Все още смятаме, че виновникът е от университетските лекари, които имат привилегията да приемат тук малкото си частни пациенти. Знаем, че някои от тях са силно против решението на правителството да ни стимулира финансово и да намалява данъците ни в замяна на контрол над заразните болести в селските райони. В момента началникът се опитва да разбере дали някои от най-недоволните са се намирали в болницата в понеделник вечерта и снощи.

— А за самите смъртни случаи какво казва? — изръмжа Рамеш. — Два за две поредни нощи е наистина прекалено. Какво не правите както трябва? CNN тръби за тях по седем-осем пъти на ден. Така се обезсмислят шест месеца рекламна кампания, особено в Америка, най-голямата ни цел.

— Зададох му същия въпрос. Той е наистина объркан. Никой от пациентите не е показвал симптоми или признаци на сърдечна слабост при проведените предоперативни тестове, нито е получена такава информация от личните им лекари.

— Правена ли им е предоперативна кардиограма?

— Разбира се, че е правена, освен това са дошли с отрицателни резултати и от американски кардиолози. Началникът на персонала твърди, че не е имало как да предвиди случилото се. Както в двете хирургии, така и при постоперативните курсове досега не е имало инциденти.

— А проблемът с онази Ернандес? Поне за него успяхте ли да се погрижите?

— Боя се, че не — призна Раджиш. — Все още не е решила какво да правим с тялото, а сега започва да говори и за евентуална аутопсия.

— Защо?

— Не сме съвсем сигурни, но мислим, че е заради убедеността й, че сърцето на баба й е било абсолютно здраво.

— Никаква аутопсия — беше категоричен Рамеш. — Тя няма да ни помогне в никакъв случай. Ако аутопсията излезе чиста, те няма да я използват, за да ни оневинят, а ако се окаже, че е налице някаква патология, за която е трябвало да знаем, ще ни разпънат на кръст. Не, аутопсия няма да има.

— И за да усложни още повече нещата, госпожица Ернандес се е свързала с някаква позната на починалата, и сега тя, заедно със съпруга си, и двамата съдебни патолози, пътуват насам и ще бъдат тук в петък.

— Мили боже — възкликна Рамеш. — Добре, ако подадат искане за аутопсия, постарай се то да бъде разгледано от някой от магистратите, с които обикновено работим.

— Ще направя всичко възможно — каза Раджиш. — Но може би с вашите връзки ще се погрижите изобщо да не бъдат допуснати в страната.

— Трябваше да ме предупредите по-рано. Сега могат да ги спрат едва на летището, а свържат ли това със смъртните случаи в частната болница, за които споменава CNN, ще настане истински медиен цирк. Независимите медии са такава досада, само дебнат да се докопат до някоя клюка.

— Ернандес ни поднесе и друга изненада. Изглежда тази сутрин е намерила вдовицата Бенфати и я е убедила да не ни дава разрешение да се погрижим за трупа на съпруга й по същия начин, както тя постъпи с баба си.

— Не може да бъде! — възкликна невярващо Рамеш.

— Боя се, че е така. Започвам да си мисля, че умишлено се опитва да ни навреди. Дори вярвам, че е обхваната от параноя и ни обвинява, че умишлено сме причинили смъртта на баба й.

— Край — рече Рамеш. — Не можем да позволим това да продължава.

— Ще можете ли да направите нещо, сър? — попита с надежда Раджиш.

— Сигурно — отвърна Рамеш. — Не може просто да седим пасивно и да позволяваме на тази жена да се вихри наоколо, докато не излекува параноята си.

— Напълно съм съгласен с вас.

— Дръжте ме в течение, ако има някакво развитие по въпроса — каза Рамеш.

— Непременно — отвърна Раджиш.

Рамеш остави слушалката и се обърна към клавиатурата на компютъра си. Отвори адресната книга и намери номера на мобилния телефон на инспектор Нареш Прасад от полицията в Ню Делхи, който ръководеше малък таен отдел за индустриална безопасност. Вдигна отново слушалката и набра номера. Двамата не бяха разговаряли от близо шест месеца, затова първо размениха обичайните любезности, преди Рамеш да стигне до основната причина да се обади.

— В департамента по медицински туризъм имаме проблем, за чието разрешаване се нуждаем от твоята експертиза.

— Целият съм в слух — каза Нареш.

— Удобно ли е да говорим?

— Абсолютно.

— Става въпрос за една млада жена на име Дженифър Ернандес, чиято баба почина от сърдечен удар в понеделник през нощта в болница „Кралица Виктория“. По някакъв начин CNN са се докопали до тази информация и я излъчиха в ефир, опитвайки се да поставят под съмнение сигурността на болниците ни.

— Това не е добре.

— Меко казано — рече Рамеш и се впусна да обяснява на Нареш целия проблем, включително подробности от втория смъртен случай. После му изброи всичко, което Дженифър беше направила и което се канеше да направи.

— Тази история започва да оказва наистина вредно въздействие върху кампанията за популяризиране на медицинския туризъм, което ще попречи да изпълним целите си. Не знам дали са те държали в течение, но до 2010 година възнамеряваме да превърнем медицинския туризъм в индустрия за 2,2 милиарда долара годишно.

Нареш подсвирна в слушалката. Наистина беше впечатлен.

— За пръв път чувам тези цифри. Да не възнамерявате да догоните информационните технологии? Компютърджиите ще започнат да завиждат, защото смятат, че са се превърнали в наследствените крале на чуждите валути.

— За жалост този проблем сериозно ще попречи на целите ни — каза Рамеш, пренебрегвайки въпроса на Нареш.

— Нуждаем се от помощ.

— За това сме тук. Какво можем да направим?

— Две неща. Едното е от компетенцията на отдела ви, а другото е специално за теб. Отделът ви трябва да разбере кой предава поверителна информация на CNN. Изпълнителният директор на болницата „Кралица Виктория“ и началникът на персонала му допускат, че е някой радикален университетски професор, който е получил привилегията да води там частните си пациенти. Колко такива има в „Кралица Виктория“ не знам, но искам да бъдат разследвани. Искам да разбера кой е човекът.

— Това може лесно да се уреди. Ще натоваря с тази задача най-добрите си хора. А що се отнася до мен?

— Става въпрос за момичето, Дженифър Ернандес. Искам да се погрижиш за нея. Не би трябвало да представлява трудност. Отседнала е в „Амал“.

— Защо не се обадиш на някой от имиграционните власти? Да я арестуват и да я депортират. Проблемът е решен!

— Доколкото разбирам, момичето е борбено, упорито и изобретателно. Ако имиграционните я приберат, със сигурност ще вдигне скандал, а ако и медиите свържат сполетелите я неприятности със смъртните случаи, обявени от CNN, ще се развихри истинска медийна буря за прикриването им от правителството. А това със сигурност ще съсипе всичко.

— Прав си. Какво точно имаш предвид под „да се погрижа за нея“? Бъди по-точен.

— Разчитам на репутацията ти на изобретателен човек. Искам да спре да ни притеснява. Приемам всичко, което ти хрумне. Всъщност, дори е по-добре да не го знам. Така, ако случайно ме попитат за нея, няма да се наложи да лъжа.

— А ако успея да те убедя, че не представлява заплаха?

— И това ще свърши работа, разбира се. Особено, ако екипът ти открие доносника. Трябва да подхвана проблема от двата му края.

— Да предполагам ли, че компенсацията ми ще бъде както винаги?

— Да речем, че ще бъде равностойна. Погрижи се за нея. Проследи я. Не забравяй, че не искаме да влиза в новините и със сигурност не искаме да я превръщаме в мъченица. Що се отнася до компенсацията, всичко зависи от нивото на трудност. Познаваме се отдавна. Можем да си вярваме един на друг.

— Ще ти се обадя.

— Добре.

Рамеш прекъсна разговора. Междувременно му беше хрумнала друга идея как да разреши „проблема Ернандес“, едно по-лесно, по-евтино и може би по-добро решение, което нямаше да замесва правителството. Трябваше просто да намери някой, който бързо се палеше, а Рамеш случайно познаваше човек, който се ядосваше много бързо, когато ставаше въпрос за пари. Рамеш се изненада, че не се беше сетил по-рано за Шашанк Малхотра. Все пак човекът редовно му плащаше и дори го заведе на незабравима почивка в Дубай.

— Здравей, добри ми приятелю! — Гласът на Шашанк се вдигна с няколко октави. — Толкова се радвам да те чуя. Как е семейството ти?

Рамеш буквално виждаше пред очите си Шашанк, седнал в разкошния си офис в модния търговски квартал „Конот плейс“. Шашанк беше един от индийските новобогаташи, които се занимаваха с най-различен бизнес, донякъде легален, донякъде не чак толкова. Напоследък беше силно заинтригуван от медицинския туризъм като начин за бързо натрупване на богатство. През последните три години беше инвестирал в него значителна сума и беше основният акционер в компанията, която притежаваше болници „Кралица Виктория“ в Делхи, Бангалор и Ченаи, както и медицинските центрове „Асклепий“ в Делхи, Мумбай и Хидерабад. Той финансира и по-голямата част от настоящата рекламна кампания в Европа и Северна Америка, която настойчиво предлагаше Индия като основна здравна дестинация на двайсет и първи век. Шашанк Малхотра беше голям играч.

След като известно време си разменяха любезности, Рамеш премина на въпроса.

— Причината да те притесня, е един проблем в болница „Кралица Виктория“ тук, в Делхи. Уведомиха ли те вече за това?

— Чух, че имало някакъв незначителен проблем — отвърна предпазливо Шашанк.

Беше усетил промяната в тона на Рамеш, а и беше изключително чувствителен към използването на думата проблем, която обикновено означаваше харчене на пари. Освен това приемаше много навътре всякакви проблеми, свързани с болничната група „Кралица Виктория“ и медицинските центрове „Асклепий“, тъй като те бяха най-новите членове на финансовата му империя и все още не бяха започнали да му носят печалба.

— Съвсем не е незначителен — отвърна Рамеш. — Разполагаш ли с няколко минути?

— Шегуваш ли се? Разбира се, че ще те изслушам.

Рамеш разказа на Шашанк историята почти по същия начин, както я беше представил на инспектор Нареш Прасад, без оптимистичните икономически предвиждания на правителството за медицинския туризъм, тъй като Шашанк отдавна беше наясно с тях. Шашанк явно оцени важността на ситуацията и нуждата от бързото й разрешаване — по време на разказа на Рамеш той задаваше точни и директни въпроси.

Когато Рамеш завърши разказа си и млъкна, Шашанк също остана смълчан. Рамеш го остави да смели информацията, особено онази част за намаляването на ефекта от рекламната кампания.

— Мисля, че трябваше да ми го кажеш малко по-рано — изръмжа Шашанк. Гласът му сякаш беше на съвсем различен човек. Звучеше ниско и злобно.

— Смятам, че всичко ще се оправи, след като младата дама реши какво да прави с трупа на баба си и си тръгне за дома. Сигурен съм, че разполагаш с човек, който ще може да я убеди в това.

— Къде е отседнала?

— В „Амал палас“.

Внезапно Рамеш усети, че на другия край на линията вече няма никой.

Глава 17

17 октомври 2007 г.

Сряда, 15:45 часа

Ню Делхи, Индия

Вийна погледна часовника си. Отчетът никога не беше продължавал толкова дълго. Тя трябваше да си тръгне в три и половина, а вече беше четири и петнайсет.

— Това беше всичко за днес — каза сестра Кумар на главната сестра от вечерната смяна. — Някакви въпроси?

— Не мисля — отвърна сестрата. — Благодаря.

Всички се изправиха. Вийна се отправи директно към асансьора, докато останалите се струпаха на групички и започнаха да разговарят. Самира я видя и побърза да я настигне.

— Къде отиваш? — попита я тя.

Вийна не отговори. Очите й се стрелкаха от единия към другия асансьор в очакване кой ще дойде пръв.

— Вийна! — Гласът на Самира преливаше от емоции. — Още ли не ми говориш? Мисля, че това продължава твърде дълго.

Вийна не й обърна никакво внимание и пристъпи към вратата на пристигащия асансьор. Самира я последва.

— Беше напълно разбираемо да ми се разсърдиш — прошепна Самира, след като се придвижи след приятелката си. До тях се приближиха още няколко сестри и започнаха да обсъждат случките от деня. — Но след като разполагаше с време да го премислиш, реших, че си разбрала, че съм го направила както за теб, така и за мен и останалите.

Асансьорът пристигна. Всички се качиха вътре. Вийна се изтегли в дъното, облегна се и впери поглед във вратата. Самира застана до нея.

— Не е честно така да мълчиш — продължи да шепне тя. — Не искаш ли да научиш подробности за снощи?

— Не — отвърна Вийна, също шепнешком. Това беше първата дума, която казваше на Самира от понеделник, когато Кал й разкри, че знае за семейните й проблеми. Единственият друг човек, който знаеше за тях, беше Самира, така че източникът на информацията беше ясен.

— Благодаря ти, че ми проговори — каза Самира с тих глас, заглушаван от бъбренето на останалите. — Знам, че не трябваше да им разказвам за баща ти, но случаят беше различен. Даръл ми каза, че емигрирането ни зависи от това. Обещаха ми, че ще решат проблема ти и ти и семейството ти ще бъдете свободни.

— Семейството ми е опозорено — каза Вийна. — Безвъзвратно опозорено.

Самира замълча. Предполагаше, че в началото Вийна ще мисли повече за семейството и репутацията му, вместо да приветства своето освобождаване и това на сестрите си от ужасния им баща. Но тя очакваше, че приятелката й бързо ще открие светлината. Самира желаеше повече от всичко да избяга от ограниченията на съвременна Индия. Нямаше търпение да емигрира.

Асансьорът спираше на всеки етаж, за да прибере отиващата си смяна.

— Няма веднага да се прибера в къщата — каза Вийна, без да сваля поглед от таблото, което информираше за етажите. — Отивам да видя шримати[1] Кашмира Варини.

— Защо, за бога? — попита шепнешком Самира.

— Днес следобед при мен дойде внучката на жертвата и ми беше ужасно неудобно да разговарям с нея. Кал въобще не спомена, че трябва да правя нещо такова. Тя ме изплаши. Каза ми, че е притеснена от смъртта на баба си и че ще я разследва. Което не ми харесва.

Асансьорът стигна до фоайето и се опразни. След няколко крачки Вийна се поколеба и спря. Самира също.

— Може би е най-добре да не правиш нищо, докато не говорим с Кал и Даръл — каза Самира, след като се увери, че никой не ги слуша.

— Искам да разбера къде е отседнала, в случай че Кал се интересува. Сигурна съм, че асистентката ще знае.

— Сигурно.

— Внучката спомена и твоята жертва.

— Във връзка с какво? — попита Самира с нарастваща паника.

— Попита дали един и същи човек е намерил госпожа Ернандес и господин Бенфати.

— Какво я интересува?

— Не знам.

— Сега вече наистина ме притесни — каза Самира. — Ще те изчакам тук — каза тя, когато Вийна се обърна и тръгна към гишето за информация, кимвайки с глава през рамо.

След като заобиколи гишето, тя погледна към отворената врата на Кашмира Варини. Надяваше се асистентката да е сама, както се и оказа.

— Извинете ме — каза Вийна и се поклони, когато Кашмира вдигна поглед към нея. — Мога ли да ви попитам нещо?

— Разбира се — отвърна Кашмира, връщайки й поклона.

Вийна пристъпи към бюрото.

— Днес следобед разговарях с внучката на госпожа Ернандес, Дженифър.

— Да, сестра Кумар ме информира, че е тук. Седнете! — Кашмира й посочи с брадичка един от свободните столове.

Въпреки че Вийна смяташе да остане съвсем малко, все пак седна.

— Интересува ме как се държахте с нея. Намираме общуването с нея за доста трудно.

— В какъв смисъл? — попита Вийна, усещайки все по-голяма тревога заради американката.

— Във всякакъв. Искаме от нея просто да ни каже какво да правим с тялото на баба й, за да можем да се отървем от него. Но тя отказва да ни каже. Боя се, че е развила параноичен страх, че случилото се е или лекарска грешка, или е направено умишлено. Дори е уредила идването на няколко американски патолози един бог знае защо. Изрично й повторих няколко пъти, че аутопсия няма да има.

Вийна инстинктивно си пое дъх, когато чу Кашмира да произнася думата „умишлено“, и се надяваше, че е минало незабелязано. Предчувствието й, че Дженифър Ернандес е потенциален проблем се потвърди.

— Добре ли си? — попита Кашмира, навеждайки се към Вийна.

— Да, добре съм. Беше дълъг ден.

— Искаш ли вода, или нещо друго за пиене?

— Добре съм. Минах само да попитам къде е отседнала Дженифър Ернандес, понеже смятам да й се обадя. Искам да се погрижа да отговоря на всичките й въпроси. Когато дойде тук, бях много заета, а сестра Кумар трябваше да прекъсне разговора ни, за да се върна при пациента ми.

— Отседнала е в „Амал“ — отвърна Кашмира. — Впрочем, докато разговаряхте тя враждебно ли се държеше? Защото мен непрекъснато ме нападаше. Не знам дали защото беше изморена, или ядосана.

— Не, не беше враждебна. Дори напротив. Показа съчувствието си, че баба й е била първият ми смъртен случай след дипломирането ми.

— Това е доста странно.

— Но беше пределно ясна, че е обезпокоена от „странната смърт“ на баба си, каквото и да значи това, и че смята да го разследва.

— Ако отново разговаряш с нея, моля те, опитай се да я накараш да реши за тялото. Страшно ще ни помогнеш.

След като обеща да спомене за това при първата удобна възможност, Вийна пожела на шримати Варини лека нощ и забърза към фоайето. Откри Самира и я изведе навън.

— Какво научи? — попита Самира, докато двете вървяха по тротоара.

— Ще трябва да поговорим с Кал за тази Ернандес. Казвам ти, наистина много ме притеснява. Дори Кашмира Варини имала проблеми с нея. Според нея Дженифър Ернандес има съмнения, че смъртта на баба й се дължи на лекарска грешка или на умисъл. С други думи, не е естествена.

Самира се спря, стисна внезапно Вийна за лакътя и рязко спря.

— Искаш да кажеш, че се бои, че баба й е била убита?

— Само че казано по заобиколен начин — кимна Вийна.

— Мисля, че трябва да се прибираме.

— Съгласна съм.

Въпреки сгъстения трафик, който задръстваше улиците, двете жени успяха бързо да намерят свободна авторикша. Качиха се на задната пейка, казаха на шофьора адреса на къщата и се хванаха здраво за дръжките.

[1] Индийско почетно обръщение, еквивалент на нашето „госпожа“. — Б.пр. ↑

Глава 18

17 октомври 2007 г.

Сряда, 16:26 часа

Ню Делхи, Индия

— Можеш ли да ми отделиш минута? — попита Даръл от вратата на библиотеката.

Кал вдигна глава от счетоводните сметки на „Международни медицински сестри“. Разходите бяха огромни, но тъй като нещата се развиваха доста добре напоследък, той не беше толкова притеснен от резултатите, както два дни по-рано.

— Разбира се — кимна той. Облегна се назад и сплете пръсти зад тила си.

Даръл влезе в стаята и разпръсна няколко карти върху масата, която Кал използваше за бюро. Имаше и няколко снимки на превозни средства, които той внимателно подреди с големите си, силни ръце. Даръл беше облякъл една от ластичните си черни тениски, които прилепваха толкова плътно върху мускулестите му ръце, сякаш бяха нарисувани върху тях.

— Така — каза той, изправи се и потри доволно ръце. — Ето какво открих.

Преди да продължи, външната врата се затръшна толкова силно, че чашата с кафе на Кал се разклати върху чинийката си. Двамата мъже се спогледаха.

— Какво става, по дяволите? — попита Кал.

— Някой иска да ни уведоми, че вече си е вкъщи — отвърна Даръл. Той погледна към часовника си. Беше почти четири и половина. — Сигурно е някоя от сестрите, която е имала кофти ден.

Още не беше довършил изречението, когато Вийна и Самира влязоха в библиотеката и заговориха една през друга.

— Хей! — извика Кал, вдигайки ръце, за да ги успокои. — Една по една, и дано наистина да е важно. Прекъснахте Даръл.

Вийна и Самира се спогледаха. Вийна заговори.

— В „Кралица Виктория“ се появи потенциален проблем.

— Потенциален? — прекъсна я Кал.

Вийна кимна развълнувано.

— В такъв случай може да изчака. Даръл говореше нещо.

— Ще го обсъдим по-късно — каза Даръл, събирайки снимките на колите.

Кал го сграбчи за китката и го задържа, вперил поглед в очите му.

— Не, продължавай! Те могат да почакат.

— Сигурен ли си? — каза Даръл, наведе се напред и заговори в ухото на Кал. — Мислех си, че уреждането на бягството е секретна информация.

— Няма проблем. Ако настъпи Армагедон, искам и те да дойдат с нас. Нека слушат. Биха могли да ни помогнат.

Даръл вдигна палец утвърдително и отстъпи назад.

— А сега слушайте — каза Кал. — Даръл разработи резервен план, в случай че се развие най-лошият сценарий. Става въпрос за секретна информация. Не бива да казвате на останалите.

Изпълнени с любопитство, жените се доближиха до масата и погледнаха към картите.

— Надявам се, разбираш, че включването им ще увеличи вероятността да ни спипат, ако и когато планът бъде задействан — каза Даръл на Кал.

— По-късно ще обмислиш това — каза Кал. — А сега обяснявай!

Даръл отстъпи назад и отново разстла снимките. Докато го правеше, той обясняваше на жените как му е хрумнало да се измъкнат от страната в случай на нужда.

Вийна и Самира се спогледаха изнервено. Това беше свързано с проблема, който бяха дошли да изложат.

— Това са част от автомобилите, които бихме могли да закупим и да скрием в гигантския ни гараж. Идеята е да бъдат заредени, натоварени и готови за тръгване. Според мен трябва да използваме автомобили с постоянно задвижване на всички колела, защото пътищата от предполагаемия маршрут не са в добро състояние.

— Какъв маршрут предлагаш? — попита Кал.

— Тръгваме на юг от Делхи и използваме главната магистрала до Варанаси. Оттам поемаме на североизток, за да прекосим границата с Непал при граничен пункт Раксаул-Биргундж. — Даръл проследи маршрута на картата.

— Мястото добро ли е?

— Най-доброто според мен. Раксаул е в Индия, а Биргундж е в Непал. Изглежда, двете забутани градчета се намират само на няколкостотин метра едно от друго, и доколкото разбирам, единствената им индустрия е търговията с плът за двете хиляди шофьори на камиони, които прекосяват границата всеки ден.

— Звучи страхотно.

— Според мен е точно онова, което търсим. Толкова е забутано, че не искат дори визи. Просто най-обикновена спирка.

— В планината ли се намира?

— Не, в тропичните райони, на равен терен.

— Наистина е идеално. И след като преминем оттатък, какво?

— Продължаваме направо по магистрала Претхир, която се намира в непалската част от Катманду, към международното летище. След това сме си вече вкъщи.

— В Непал сигурно има планини?

— О, да!

— В такъв случай препоръчвам тойота ленд круизър — каза Кал, взе снимката и я размаха във въздуха. — Разполагаме с шест места и система 4×4.

— Съгласен. — Даръл прибира останалите снимки. — Това беше и моят избор.

— Купи я, приготви я и я прибери в гаража. Погрижи се да я припалват веднъж седмично. Освен това накарай всички да си стегнат по един сак за пътуване.

— Ако ключовете ще останат в колата, не съм убеден, че саковете също трябва да бъдат там. Част от задната ограда е паднала.

— Тогава ще използваме онази приличаща на килия стая на долния етаж. Която има няколко резета, сещаш ли се?

— И огромен ключ, който е сякаш от средновековен замък.

— Точно така ще направим. Всеки ще си приготви по един малък куфар и ще го заключи в килията.

— Какво ще правим с ключа? — попита Даръл. — Ако се случи нещо важно и планът влезе в действие, всички трябва да знаем къде е скрит ключът. Всяко забавяне ще бъде проблем.

Кал огледа библиотеката. Освен впечатляващата колекция от антични книги, по масите и рафтовете имаше какви ли не джунджурии. Погледът му се спря върху една антична индийска кутия за бижута, която стоеше върху мраморната полица над камината. Той се изправи и се приближи до нея. Кутията имаше сложен рисунък и беше емайлирана, освен това големината й беше подходяща. Успя да я отвори след няколко опита. Оказа се празна.

— Ключът ще стои тук. Какво ще кажете?

Те кимнаха и Кал я постави обратно на полицата. След като отново седна в стола си, той се обърна към жените.

— Какво мислите? Двете можете да стегнете един малък сак и да го дадете на Даръл. Наистина малък, с багаж колкото за два дни.

Двете момичета отново кимнаха.

— Звучи страхотно, Даръл — каза Кал, — особено след като шансовете да се нуждаем от това практически клонят към нула, но все пак е добре да сме готови. — Той си помисли, макар да не го произнесе на глас, че основната причина би бил опитът за самоубийство на Вийна, който със сигурност беше неочакван. Той я погледна, изненадан от очевидната й промяна. И все пак, знаейки за тормоза вкъщи, който е трябвало мълчаливо да понася, той не можеше да не се замисли дали тя ще прояви стабилността, която беше необходима в случая.

— Ще запозная Петра и Сантана с подробностите — каза Даръл на Кал, докато прибираше картите. След това се обърна към жените и им каза, че по-късно ще се съберат, за да обсъдят начина, по който да се свържат, в случай че се наложи да активират плана за бягство.

Кал кимна на Даръл, но вниманието му вече беше насочено към Вийна и Самира.

— Така — каза той. — Ваш ред е. Какъв е този потенциален проблем?

Вийна и Самира заговориха в един глас, млъкнаха и отново започнаха едновременно. Тогава Самира махна с ръка и отстъпи думата на Вийна. Тя описа срещата си с Дженифър Ернандес и асистентката.

Кал я спря с рязко махване на ръката и извика:

— Даръл, ела да чуеш това! — Даръл тъкмо се канеше да отвори вратата, придържайки непохватно сгънатите карти под мишница. Обърна се и неохотно се върна до масата. Кал обобщи накратко какво е научил и махна на Вийна да продължи.

Тя им разказа как Дженифър се беше ядосала от неспособността на болницата да се оправи с тялото на баба й и най-важното, че всъщност се готви да разследва смъртта й. Асистентката дори беше споменала думите „грешка“ и „умишлено“, които Дженифър беше използвала, за да опише причините за смъртта.

— Тя има съмнения, че баба й не е починала от естествена смърт — обобщи Вийна. — А вие ми казахте, че нищо такова не може да се случи, че е невъзможно дори да си го помислят. Но тази Ернандес прави точно това и аз започвам да се притеснявам, че…

— Добре, добре — каза Кал и вдигна ръка, за да я успокои. — Вземаш го твърде навътре. — После погледна към Даръл. — Откъде на тази Дженифър й хрумват такива неща?

Даръл поклати глава.

— Един бог знае, но най-добре ще е да се поразровим. Възможно ли е да има някакъв аспект в стратегията със суксаметониума, който да не сме взели под внимание?

— Не се сещам — отвърна Кал. — Анестезиологът беше изключително подробен в обясненията си за хипотетичния случай. Каза, че жертвата трябва да има сърдечни проблеми; без значение какви. Трябва да е претърпяла хирургическа интервенция през последните дванайсет часа и лекарството трябва да й бъде влято през интравенозна система. Това беше, нали?

— Доколкото си спомням — отвърна Даръл.

— Тя е студентка по медицина — добави Вийна. — Знае доста за тези неща.

— Това няма значение — каза Кал. — Планът беше измислен от анестезиолог и той увери, че е железен.

— Уредила е пристигането в Индия на двама съдебни патолози — обади се Самира.

— Точно така — потвърди Вийна. — Не трябва да мислим само за нея.

— Освен това е споменала пред Вийна и моя пациент, Бенфати, което означа, че знае за него — добави Самира.

— Щом информацията се е появила по CNN, значи вече всички знаят за него — каза Кал. — Това не е проблем.

— Но пристигането на съдебните лекари не те ли притеснява? — попита Вийна.

— Съдебните лекари не ме притесняват по две причини: първо, че по думите ти съдя, че „Кралица Виктория“ няма да разреши аутопсия, и второ, дори да я направят и да открият следи от суксаметониума, ще предположат, че това са остатъци от упойката. Единственото, което ме притеснява до известна степен е, че у тази жена Ернандес изобщо са възникнали подозрения. Какво ли ги е причинило?

— Може да е просто параноя — предположи Даръл. — И фактът, че веднага след това е имало втори смъртен случай.

— Това е интересна идея — каза Кал. — Знаеш ли, може да е точно така. Само си помислете. Изведнъж момичето разбира, че баба й е умряла след операция и то не къде, ами в Индия. Трябва да лети чак дотук. После от болницата започват да я притискат да реши какво да правят с тялото. На всичкото отгоре следва още един смъртен случай, подобен на бабиния й. Това е достатъчно, за да възбуди параноя. Но все пак има нещо, което трябва да ни е за урок — да не ликвидираме последователно двама души в една и съща болница.

— Но Самира имаше идеалния пациент — каза Даръл, защитавайки приятелката си. — И гореше от нетърпение да се докаже. Такава инициативност трябва да бъде възнаграждавана.

— Несъмнено е така. Ти свърши страхотна работа, Самира. Просто отсега нататък не трябва да повтаряме една и съща болница в две поредни нощи. Трябва да разпръснем случаите. Все пак имаме сестри в шест болници. Няма смисъл да поемаме рискове.

— Добре, тази вечер няма да рискуваме там — каза Даръл.

— И тази вечер ли ще има? — попита неспокойно Вийна. — Не мислите ли, че трябва да оставим нещата да се уталожат за няколко дни или за седмица, или поне докато Дженифър Ернандес не си тръгне?

— Трудно е да спрем, при положение че постигаме успех — каза Кал. — Снощи в Щатите историята, започната от CNN, е била подхваната и от трите големи мрежи. Те са излъчили репортажи за медицинския туризъм в Азия, като повтарящата се тема е била, че той може да не е чак толкова безопасен, колкото се е предполагало. Мащабна агитация.

— Така е — каза Даръл. — Посланието залива родината. Сантана е научила от връзката си в CNN, че вече са получили съобщения за отказани операции. Както обичаше да казва баща ми, когато фактите говорят, и боговете мълчат.

— В коя болница ще се действа тази вечер? — попита Вийна със същия сериозен тон. Тя не се опитваше да скрие, че е против нов опит толкова скоро след първите два, особено след като тя беше започнала програмата.

— В медицинския център „Асклепий“ — отговори Кал. — Радж се обади днес, за да ни каже, че пациентът Дейвид Лукас, който е около четирийсетте, е отличен кандидат. Тази сутрин е претърпял абдоминална хирургия за корекция на прекалена пълнота. Със сърдечно заболяване, не може да бъде по-добре. Преди три години му е поставен стент и страда от обструктивна сърдечно-съдова болест.

— Освен това улеснихме задачата му — каза Даръл. — Приехме отличното предложение на Самира за суксаметониума. Сега разполагаме със собствени запаси, така че няма да се налага да се промъквате в хирургичното отделение.

— Точно така — каза Кал. — Днес се сдобихме с него. Точно от такива предложения се нуждаем, за да направим плана ни още по-добър и по-безопасен. Мисля, че трябва да предвидим бонуси, за да окуражим подобно конструктивно мислене.

— Тогава смятам, че Самира трябва да получи бонус — каза Даръл и я поздрави с прегръдка.

— Вийна също, за това, че първа разчупи леда — усмихна се Кал. Той също прегърна Вийна и щом усети оформеното й, стегнато тяло под дрехите, веднага се възбуди.

— Това означава ли, че не смятате да предприемете нищо за Дженифър Ернандес? — попита тя и побърза да се отдръпна. Беше изненадана, че двамата мъже не са особено притеснени от действията на Дженифър. — Погрижих се да разбера къде е отседнала, в случай че ви интересува.

— Къде?

— В „Амал палас“.

— Така ли! Какво съвпадение! И ние бяхме отседнали там, когато ви интервюирахме за постъпването в „Международни медицински сестри“.

— Кал, говоря напълно сериозно.

— Аз също. Но както аз, така и останалите директори на „Международни медицински сестри“ не смятаме да се занимаваме с тази жена. Щом си толкова притеснена, защо не намериш повод да се срещнеш отново с нея и да разбереш какво е предизвикало подозренията й? Убеден съм, че ще разбереш, че Даръл е прав и причина е единствено параноята й. Така хем ти ще се успокоиш, хем ние ще проверим дали не сме пропуснали нещо.

— Не мога — отвърна Вийна, поклащайки нервно глава.

— Защо не?

— Само като си помисля за нея, пред очите ми се появява лицето на баба й, изкривено от предсмъртните гърчове. Дори още по-зле, чувам я как ми благодари.

— Тогава в никакъв случай не се срещай с нея — каза Кал с рязък глас. — Просто се опитвам да ти предложа начин да успокоиш тревогите си.

— Може би изобщо не трябва да се занимавам с това — внезапно каза Вийна.

— Хайде сега да не стигаме до крайности. Не забравяй, че не ти се полагат повече пациенти. Това беше. Трябваше просто да поставиш началото. Отсега нататък вече си с поддържаща роля.

— Искам да кажа, че може би изобщо не трябва да го правим.

— Не си ти човекът, който решава тези неща — заяви Кал. — Просто приеми, че дхармичната ти задача е да поддържаш останалите. И не забравяй, че точно това те освободи от баща ти и ще поведе теб и останалите ти колеги, включително Самира, към един нов свободен живот в Америка.

Вийна остана известно време на мястото си, като само кимаше с глава, след което рязко се обърна и излезе от стаята, без да каже нищо.

— Тя ще се оправи ли? — попита Даръл, след като я изпрати с поглед.

— Всичко ще бъде наред — каза Самира. — Просто ще е нужно малко време. Тя страда повече от останалите. Проблемът е, че е много консервативна. Например, едва днес ми проговори за пръв път, след като ми се разсърди за това, че съм разкрила тайната й пред вас. И едно от първите неща, които ми каза, беше не че се чувства най-после свободна от баща си и може да следва мечтите си, а че семейството й е опозорено.

— Мисля, че започвам да разбирам — каза Кал. — Но онова, което ме притеснява, е опитът й за самоубийство. Има ли опасност да опита отново?

— Не! Със сигурност не! Направи го, защото очакваше, че така ще изкупи греха си. Но ти я убеди, че нейната карма не е била да умре. Не, няма да опита отново.

— Нека те питам още нещо — каза Кал. — Тъй като си най-добрата й приятелка, тя говори ли някога за секс?

Самира се изсмя шумно.

— Секс? Шегуваш ли се? Тя никога не говори за секс. Тя мрази секса. Не, позволи ми да се поправя. Знам, че иска деца някой ден. Но секс заради самия секс — в никакъв случай. Не е като някои други хора, които познавам. — Самира намигна на Даръл, който се изкиска, прикривайки уста зад свития си юмрук.

— Благодаря — отвърна Кал. — Трябваше да те разпитам за тези неща още преди няколко седмици.

Глава 19

17 октомври 2007 г.

Сряда, 6:15

Ню Йорк, САЩ

Още преди да е отворил очи, д-р Джак Степълтън чу звук, чужд за неговия слух. Това беше далечен затихващ рев, чийто характер му беше трудно да опише. За миг се запита откъде можеше да е. Тъй като червено-кафявата тухлена сграда, в която живееха на Сто и шеста улица в Манхатън беше реставрирана само преди две години, той си помисли, че може би става дума за нормален за една новопостроена къща звук, макар досега да не беше забелязал такова нещо. Но в следващия миг реши, че е твърде силен за това. Докато се опитваше го определи, той изведнъж си помисли за водопад.

Очите му потрепнаха и се отвориха. Вдигна ръка над завивките откъм страната на жена си и когато не се натъкна на спящото й тяло, вече знаеше какъв е звукът: беше душът. Лори вече беше станала — нечуван феномен. Лори беше заклета нощна птица и често се налагаше да бъде измъквана ритаща и крещяща от леглото, за да стигне до Центъра по патология с поносимо закъснение. Що се отнася до самия него, Джак обичаше да пристига рано, преди останалите, за да си подбира по-интересни случаи.

Озадачен, той отметна завивките, и — напълно гол — се приближи с леки стъпки до пълната с пара баня и влезе. Лори беше практически невидима зад преградата на душа. Джак затвори вратата с щракане.

— Здравей! — надвика Джак шума на водата.

Лори подаде насапунисаната си глава извън преградата.

— Добро утро, сънчо — каза тя. — Ставаш тъкмо навреме. Ще бъде напрегнат ден.

— За какво говориш?

— Пътуването до Индия! — каза Лори. Тя върна главата си обратно под струята и обилно изплакна косата си.

Джак отскочи назад, за да не бъде изпръскан, и остави вратата на душа да се затвори. Спомените го връхлетяха. В главата му се въртяха откъслеци от среднощния разговор, за които до момента си мислеше, че са били някакъв кошмар.

Джак не беше виждал Лори толкова мотивирана, откакто тя и майка й се бяха обединили, за да планират сватбата им. Малко след това Джак научи, че Лори не си беше легнала до късно предишната нощ и бе резервирала билети и квартири; и че двамата очакват сега разрешение от Калвин да си вземат свободна седмица. Щяха да тръгнат тази вечер, да сменят самолета в Париж и да пристигнат в Ню Делхи рано следващата нощ. Що се отнася до хотела, бяха им резервирани места на същото място, където беше отседнала Дженифър Ернандес.

В седем сутринта Джак вече зяпаше към цифровата камера в магазина на Кълъмбия авеню. След като светкавицата проблесна, той скочи на крака. Няколко минути по-късно двамата с Лори бяха отново на улицата.

— Дай да видя снимката ти! — каза Лори и когато я погледна, прихна.

Джак си я взе обратно, намусен, че на Лори й е толкова смешно.

— Искаш ли да видиш моята? — попита Лори и му я подаде, преди той да успее да отговори.

Както и очакваше, нейната снимка изглеждаше значително по-добре от неговата — светкавицата беше уловила кестенявите връхчета на тъмните й коси, сякаш служителят бе професионален фотограф. Най-голямата разлика беше в очите. Докато светлокафявите, хлътнали очи на Джак изглеждаха така, сякаш той е с махмурлук, синьо-зелените очи на Лори бяха ведри и искрящи.

Когато пристигнаха в Центъра по патология в седем и половина, Лори мислеше, че нещата изглеждат обещаващо. Знаеше добре, че ако денят е особено натоварен, Калвин няма да е толкова предразположен психологически да даде и на двамата отпуска. Но графикът, поне засега, беше нормален. Когато двамата с Джак влязоха в стаята за оперативки, където започваше работният ден на всички съдебни лекари, д-р Пол Плоджет, дежурният патолог, който трябваше да ги запознае с постъпилите през нощта случаи, седеше зад бюрото и четеше „Ню Йорк Таймс“. Пред него имаше необичайно ниска купчина папки, които вече бяха прегледани. Отстрани до него, в един от кафявите пластмасови столове, се беше разположил Вини Амендола, един от санитарите, чиято работа беше да дойде рано, за да приеме нощната смяна. Той освен това бе натоварен с правенето на кафе за всички. В момента Вини четеше „Ню Йорк Поуст“.

— Днес денят май ще е лек? — попита Лори, за да е сигурна.

— Един от най-ненатоварените — кимна Пол, без да се подава иззад вестника.

— Някакви интересни случаи? — попита Джак, като започна да тършува из ниската купчина.

— Зависи за кого — отвърна Пол. — Има едно самоубийство, което май ще е проблем. Сигурно си видял родителите. Бяха застанали пред стаята за оперативки по-рано. Семейство от изтъкнат еврейски род с много връзки. Накратко, не искат аутопсия, и са категорични. — Пол се подаде иззад вестника, за да се убеди, че Джак го е чул.

— А наистина ли има нужда от аутопсия в този случай? — попита Джак. Според закона при самоубийство се изискваше аутопсия, но Центърът по патология се опитваше да проявява чувствителност към семействата, особено когато беше намесена и религията.

Пол сви рамене.

— Бих казал, че да, трябва да се действа тактично.

— Което изключва д-р Степълтън — обади се Вини.

Джак перна грубо вестника на Вини, което накара санитаря да подскочи.

— При такава препоръка имаш ли нещо против аз да поема случая? — обърна се Джак към Пол.

— Моля, заповядай — каза Пол.

— Калвин дойде ли вече? — попита Лори.

Пол смъкна вестника си така, че да може да вижда Лори, вдигайки въпросително вежди, сякаш искаше да каже: „Да не си се побъркала?“.

— Вероятно ще се наложи двамата с Джак да вземем малко извънредна отпуска, започваща от по-късно днес — каза Лори на Пол. — Ако това не е проблем — а не виждам защо може да бъде — искам да отхвърля колкото може повече работа.

— Няма да е проблем — съгласи се Пол.

— Излизам да поговоря с тези родители — каза Джак и вдигна папката с документите.

Лори го хвана за ръката.

— Аз смятам да изчакам Калвин. Искам да получа отговор колкото се може по-бързо. Ако е положителен, ще намина долу, преди да изляза, за да взема визите.

— Добре — каза Джак, но явно мислите му вече бяха заети със случая.

След кратка разходка до Марлен на рецепцията, за да помоли да я информират веднага, ако Калвин пристигне, Лори взе асансьора до кабинета си на петия етаж. Когато седна на мястото си, тя се зае с купчината висящи случаи. Но не стигна далеч. Само след двайсет и няколко минути Марлен я уведоми, че Калвин току-що е влязъл през главния вход, много по-рано от обикновено.

Кабинетът на заместник-директора на Центъра по патология се намираше до много по-големия кабинет на директора в близост до главния вход. В момента, малко преди осем, секретарките вече трябваше да са пристигнали и се налагаше Лори да обяви посещението си.

— Е, давай! — каза Калвин, когато видя Лори на вратата. — Каквото и да си си наумила, карай по-бързо. Трябва да отида до кметството. — Калвин беше огромен афроамериканец, който би могъл да играе в Националната хокейна лига, ако не си беше дал труда да учи медицина след завършването на колежа. Със способността му да респектира, съчетана с буйния му темперамент и перфекционизма му, той беше много ефективен администратор. Въпреки че Центърът по патология беше общинска агенция, нещата се вършеха, и то ефективно, под управлението на Калвин Уошингтън, д-р по медицина.

— Извинете, че ви безпокоя толкова рано сутринта — започна Лори, — но се боя, че двамата с Джак имаме извънредна ситуация.

— О-ох — простена Калвин, докато събираше материалите за кметството. — Защо имам чувството, че ще трябва да се справям без двамата ми най-продуктивни патолози? Добре, казвай накратко проблема.

Лори прочисти гърлото си.

— Спомняте ли си онова момиче, Дженифър Ернандес, което поканих тук преди четиринайсет години?

— Как бих могъл да забравя! Бях категорично против, и неизвестно защо ти позволих да ме склониш. А после се оказа, че това е едно от най-хубавите неща, случили се в това учреждение. Четиринайсет години ли минаха оттогава? Господи!

— Да, отдавна беше. Всъщност през пролетта Дженифър ще се дипломира в Медицинското училище към Калифорнийския университет в Лос Анджелис.

— Страхотно! Харесвах това хлапе!

— Тя ви изпраща поздрави.

— Мерси, подобно — отвърна Калвин. — Лори, ще се наложи да ускориш. Трябваше да съм излязъл през тази врата преди пет минути.

Лори му разказа историята за смъртта на Мария Ернандес и затрудненията на Дженифър. Както и това, че жената се е грижила за нея цели дванайсет години. И накрая — че двамата с Джак искат да отидат в Индия и ще се нуждаят от около седмица за целта.

— Моите съболезнования — каза Калвин. — Естествено, разбирам желанието ти да покажеш почитта си към покойната, но не съм сигурен, че разбирам защо и Джак трябва да пътува. Ако останем без двама ви по едно и също време, ще изпитаме затруднения.

— Причината, поради която Джак трябва да дойде, всъщност не е свързана със смъртта на Ернандес — обясни Лори. — Двамата с Джак провеждаме лечение за безплодие от около осем месеца. Понастоящем съм в период, в който си инжектирам големи количества хормони; до няколко дни трябва да си сложа стимулиращата инжекция за отделяне на яйцеклетката. И в този момент…

— Добре, добре! — възкликна Калвин, прекъсвайки я по средата на изречението. — Схванах. Хубаво! Имате я вашата седмица. Ще се справим!

Калвин вдигна куфарчето си.

— Благодаря ви, д-р Уошингтън — рече Лори. Разтрепери се от вълнение. Пътуването наистина щеше да се осъществи. Тя последва заместник-директора вън от кабинета му.

— Обадете ми се, когато сте готови да се върнете на работа — подхвърли Калвин през рамо, докато се насочваше към главния вход.

— Ще го направим — отвърна Лори.

— Още нещо — обади се Калвин, след като вече беше наполовина излязъл и държеше вратата отворена. — Донеси ми подарък. Забременей.

След тези думи той излезе и остави вратата да се затвори.

Като връхлетяно от внезапна лятна буря, настроението на Лори се заоблачи. Последният коментар на Калвин я вбеси. Обръщайки се отново, тя си позволи да избълва поток от ругатни. При цялото напрежение, на което беше подложена при опитите да забременее и унинието, което пораждаше цялата история, не й трябваше много.

Вътре в асансьора тя удари бутона за петия етаж с кокалчето на юмрука си. Не можеше да повярва колко безчувствени са понякога мъжете. Това беше непростимо.

После гневът й изчезна — почти толкова бързо, колкото се беше разразил. Явно хормоните й отново се бяха разбушували, както при сдърпването й с Джак през нощта и скандала с възрастната жена в супермаркета. Това, което я изненада и обърка, беше скоростта, с която лумваха подобни събития. Нямаше време да бъде разсъдлива.

Когато стигна до кабинета си и почувства, че е овладяла емоциите си, тя се обади на приятелката си Шърли Шьонер. Знаеше, че моментът е подходящ, защото Шърли използваше времето между осем и девет за консултации на своите пациенти по телефона и електронната поща. Тя отговори незабавно.

Лори реши да не й губи времето и мина директно на въпроса, като каза на Шърли, че двамата с Джак ще пътуват за Индия тази вечер и обясни защо.

— Завиждам ви — отговори Шърли. — Ще бъде толкова… интересно.

— Обикновено хората говорят по този начин, когато нещо не им харесва и се налага да са дипломатични — каза Лори.

— Не, не, просто ми е трудно да характеризирам отношението си към Индия — възрази Шърли. — Тази страна не може да бъде описана еднозначно. Но аз я обичам!

— Всъщност няма да имаме време да разгледаме Индия — каза Лори. — Боя се, че само ще отидем и ще се върнем набързо.

— Няма значение. Индия е изпълнена с толкова противоречия, че ще усетиш това, което казвам, независимо от продължителността на престоя си. Няма значение дали си в Делхи, Мумбай, или Калкута. Бях там преди една година на конференция и оттогава не съм същата. Такава смесица от възвишена красота и градска грозота. На едно място може да се видят изключително богатство и най-крайна мизерия. Казвам ти, ще бъдеш поразена. Невъзможно е да останеш безучастна.

— Е, ние, разбира се, ще си държим очите отворени, но отиваме там по повод смъртта на Мария Ернандес. А също така ще се грижим и за процедурите ми.

— О, боже — възкликна Шърли. — За миг забравих за това. Имам толкова добро предчувствие за тези процедури; не искам да заминаваш. Не мога да поема никаква отговорност, когато забременееш — което си мисля, че ще стане.

— Е, недей да ми оказваш никакъв допълнителен натиск — каза Лори, кикотейки се и й разказа колко се е вбесила на коментара на Калвин.

— Още ли се съмняваш, че имаш проблем с хормоните? — засмя се Шърли.

— Не ми напомняй. Предменструалният синдром никога не е бил толкова голям проблем за мен, колкото е за някои мои познати.

— Значи имаме нужда от някой, който да те прегледа в деня след пристигането ти в Делхи. Не бива да поемаме никакъв риск от хиперстимулация.

— Това е причината, поради която ти се обаждам. Познаваш ли някого от Ню Делхи, когото можеш да ми препоръчаш?

— Много хора — отговори Шърли. — Покрай пътуването ми дотам за онази конференция поддържам връзка с няколко души. Индийската медицина е доста напреднала, по-напреднала, отколкото повечето хора си дават сметка. Познавам поне пет-шест лекари, които спокойно мога да ти препоръчам. Някакви по-специални изисквания, като пол или определено местоположение в града?

— Ще е много удобно, ако някой от онези, които ми препоръчваш, е свързан с болница „Кралица Виктория“… — каза Лори. — Ще ми е много полезно, ако познавам някого от персонала, докато се занимаваме с администрацията.

— Тогава ето какво. Ще се обадя още сега. В момента е около шест без петнайсет вечерта в Делхи, което е идеалното време. Мога и да изпратя писма по електронната поща, но мисля, че директните разговори са по-подходящи, а и в момента нямам обаждания от пациенти.

— Благодаря, Шърли — рече Лори. — Задължена съм ти за всичко, но не знам как да ти се отплатя. Съмнявам се, че имаш нужда от подобни професионални услуги.

— Не казвай такива неща дори на шега — отвърна Шърли. — Много съм суеверна.

След като прекъсна връзката, Лори машинално погледна часовника си. Службата, издаваща индийски визи, не отваряше преди девет, а дотогава имаше още време. Първото нещо, което направи, беше да се обади на авиокомпанията и да плати с кредитната си карта билетите, които беше резервирала. Следващото беше да се обади на Дженифър. След четири или пет сигнала, когато вече очакваше да се включи гласовата поща, Дженифър прие обаждането. Звучеше така, сякаш е останала без дъх.

Лори я попита дали не се обажда в неподходящ момент, защото ако е така, не би било проблем да звънне по-късно.

— Не, всичко е наред — отвърна Дженифър. — Вечерям в луксозния китайски ресторант на хотела, и когато телефонът звънна, изтичах във фоайето, за да отговоря. Можеш ли да познаеш с кого вечерям?

— Нямам никаква представа.

— С госпожа Бенфати. Тя е съпругата на човека, който почина в „Кралица Виктория“ снощи.

— Какво съвпадение!

— Не е точно съвпадение. Издирих я и обядвахме заедно. Трябва да ти кажа, че в смъртта му има някои странни сходства със смъртта на баба.

— Наистина ли? — попита Лори. Тя се запита дали тези сходства са реални, или въображаеми.

— Божичко, аз се разбъбрих, а ти ми се обаждаш за нещо. Моля те, кажи ми, че идвате в Индия.

— Наистина идваме в Индия — отвърна Лори развълнувано.

— Страхотно! — възкликна радостно Дженифър. — Не можеш да си представиш колко се радвам! Предай хиляди благодарности на д-р Уошингтън!

— Той ти изпраща много поздрави — каза Лори. — Има ли някакви промени в ситуацията там?

— Не особено. Все още се опитват да ме накарат да им дам зелена светлина. Казах им, че ще пристигнете и ще сте тук по някое време в петък сутринта.

— Спомена ли им, че случайно сме съдебни патолози?

— О, да, определено!

— И те как реагираха?

— С нова лекция, че няма да има аутопсия. Непреклонни са.

— Ще видим — рече Лори.

— Поговорих с медицинската сестра, която се е грижила за баба. Няма да повярваш, но тя е кралица на красотата със страхотна фигура!

— От твоите уста това звучи като комплимент.

— Не съм от нейната класа. Тя е от онзи тип жени, които могат да ядат всичко, и от това изглеждат само по-добре. Освен това е много мила. В първия момент обаче, когато я видях, се държеше странно.

— Тоест?

— Плахо или смутено, не мога да определя. Сякаш беше уплашена, че може да съм й ядосана.

— Защо пък да си й ядосана?

— И аз я попитах същото. Знаеш ли какво се оказа? Че баба е била първият й пациент, когото губи, след като е завършила медицинското училище.

— Научи ли нещо за баба си от нея? — попита Лори. Тя не коментира риторичния въпрос на Дженифър. На пръв поглед не разбираше как може фактът, че Мария е първата пациентка, която медицинската сестра губи, да доведе до опасението, че Дженифър може да й е бясна. Предполагаше, че това може да е свързано с възпитанието на жената.

— Всъщност не — каза Дженифър, но веднага се поправи. — Освен това, че баба е имала цианоза, когато са я намерили.

— Истинска цианоза? — попита Лори.

— Така ми каза тя, и аз я разпитах за подробностите. Но разказът й беше от втора ръка. Баба не е починала през нейното дежурство, а по време на вечерната смяна. Сестрата е научила за нещастието от колегата й, който е намерил баба след смъртта й.

— Може би е по-добре да не си играеш на медицински разследвания — предложи Лори. — Така може да ядосаш някого.

— Сигурно си права — съгласи се Дженифър. — Особено при положение че вие идвате. С кой полет пристигате?

Лори й даде номера на полета им и предполагаемото време на пристигане.

— Няма нужда да идваш на летището, както беше предложила — допълни Лори. — Можем да си вземем такси.

— Искам да дойда. Ще взема колата на хотела. Имам предвид, че разноските ми се покриват.

— Е, щом е така. А сега най-добре да те оставя да се навечеряш с компанията си.

— Що се отнася до госпожа Бенфати, предлагам да хвърлите поглед и на случая със съпруга й. Надявам се да нямате нищо против. Забелязват се някои сходства, както казах.

— Първо ще видим какви са сходствата и тогава ще решим — отговори Лори.

— Още нещо — каза Дженифър. — Отидох в посолството на Съединените щати този следобед и разговарях с един любезен служител, който беше страшно услужлив.

— Научи ли нещо?

— Оказа се, че завеждащата личен състав в „Кралица Виктория“ ми е казала истината относно връщането на телата в Щатите. Така че се насочвам към кремиране.

— Ще говорим повече за това, когато пристигнем — каза Лори. — А сега си довърши вечерята.

— Слушам, сър! Ще се видим утре вечерта — отвърна Дженифър весело.

Лори остави телефонната слушалка. За момент се замисли. Сърдечен удар и цианоза. Когато сърцето откаже, изпомпването на кръв спира и няма обща цианоза. Цианозата настъпва, когато откажат белите дробове и изпомпването продължи.

Телефонът под дланта й иззвъня рязко, карайки я да трепне. С ускорен пулс тя вдигна отново слушалката и забързано избъбри:

— Ало?

— Търся д-р Лори Монтгомъри — отговори приятен глас.

— На телефона.

— Аз съм д-р Арун Рам. Току-що разговарях с д-р Шърли Шьонер. Тя ми каза, че идвате в Ню Делхи и сте насред процедура за хормонално лечение на безплодие. Каза, че е нужно да се следят размера на фоликулите и равнището на естрадиол в кръвта ви.

— Точно така. Благодаря ви, че се обадихте. Очаквах да се чуя отново д-р Шьонер с някакъв телефонен номер, и съответно аз да звънна.

— Няма проблем. Исках да знаете, че за мен ще бъде чест да съм ви от помощ. Д-р Шьонер ми разказа някои неща за вас и съм много впечатлен. Имаше един момент в началото на обучението ми, когато под влиянието на американски телевизионни сериали исках да стана съдебен лекар. За жалост останах разочарован. Условията в тази страна са много лоши заради прословутата ни бюрокрация.

— Жалко. Нуждаем се от подготвени хора в нашата специалност, и Индия може да върши добра работа, ако условията се подобрят.

— Д-р Шьонер се е обадила на една моя колежка, д-р Дая Мишра, ако предпочитате да работите с жена. Но д-р Шьонер казала, че проявявате интерес към лекар с административни привилегии в болница „Кралица Виктория“, така че д-р Мишра препоръчала мен.

— Ще съм ви много благодарна, ако ме прегледате. Двамата със съпруга ми имаме и друга работа в „Кралица Виктория“, така че ще ни бъде удобно.

— Кога точно пристигате?

— Тръгваме тази вечер от Ню Йорк и по разписание трябва да пристигнем в Делхи късно вечерта в четвъртък, деветнайсети октомври, в двайсет и два и петдесет.

— В кой ден на процедурата сте?

— Седми ден, но което е по-важно, в понеделник д-р Шьонер определи, че след пет дни трябва ми се сложи стимулиращата инжекция.

— Значи за последно сте преглеждана в понеделник и всичко беше наред?

— Всичко беше наред.

— Тогава смятам, че трябва да ви прегледам в петък сутринта. По кое време предпочитате да стане? На мен ми е удобно по всяко време, защото петък е ден за изследователска дейност и съм свободен от ангажименти.

— Не знам — каза Лори. — Какво мислите за осем сутринта?

— Нека да е осем сутринта — съгласи се д-р Арун Рам и разговорът приключи.

Лори побърза да се обади на Шърли и да й благодари за помощта.

— Ще го харесаш — увери я приятелката й. — Той е много умен, има страхотно чувство за хумор и отлични постижения.

— Човек не може да си мечтае за нещо повече — отвърна Лори, преди да затвори телефона.

След всички тези разговори Лори хвърли поглед на часовника. Беше време да тръгва към компанията, издаваща визи за Индия. Тя извади паспорта си и този на Джак от чантата и приложи към тях снимките, които си бяха направили тази сутрин.

Мушна ги в дамската си чанта, прибра там и мобилния телефон, излезе от кабинета си и се насочи към асансьорите. Когато чу, че пред нея се отваря вратата на асансьор, тя ускори крачка, за да го хване, и се сблъска с излизащата оттам д-р Рива Мета, с която деляха един кабинет. Лори се разсмя.

— Господи, ти си в добро настроение — отбеляза Рива.

— Предполагам, че е така — отговори Лори весело.

— Не ми казвай, че си бременна — рече Рива.

Двете с Лори не само деляха един кабинет, но бяха и добри приятели. Рива беше единствената, освен Шърли, с която Лори беше споделила цялото напрежение около процедурите за лечение.

— Де да бях — отвърна Лори. — Не, двамата с Джак имаме извънредно пътуване до Индия.

Лори задържаше вратата на асансьора, която отчаяно искаше да се затвори.

— Това е страхотно! — възкликна Рива. — Къде в Индия?

Рива и родителите й бяха емигрирали в Съединените щати, когато тя беше на единайсет.

— В Ню Делхи. Всъщност, тъкмо сега отивам да извадя индийските визи. Ще се върна след около половин час. Иска ми се да поговорим за това и може би да ми дадеш някои съвети.

— Непременно — махна с ръка Рива.

Лори се вмъкна в кабинката на асансьора и вратата се затвори. Докато се спускаше надолу, се замисли над коментара на Рива във връзка с настроението й и осъзна, че наистина е добро, най-доброто, което беше имала от два-три месеца насам.

Когато достигна до сутерена, тя забърза към залата за аутопсии. Взе си само престилка и шапка, защото знаеше, че е за малко, и влезе през главния вход. Въпреки че беше почти девет без петнайсет, Джак и Вини бяха единственият работещ екип. Няколко от другите санитари се приготвяха за работа и изваждаха телата, но работещите в екип с тях лекари още не се бяха появили. Джак и Вини се справяха добре. Големият Y-образен разрез върху гърдите и корема на тялото, с което се занимаваха, вече беше зашит.

— Как върви? — попита Лори, приближавайки към Джак.

— Имаме куршум, както обикновено — отговори Джак, като се изправи и се протегна.

— Типично самоубийство с пистолетен изстрел? — попита Лори.

Джак се изсмя кратко.

— Едва ли. Засега е ясно, че това е убийство.

— Наистина ли? — попита Лори. — Как така?

Джак се пресегна над тялото и хвана обърнатия наопаки скалп, който покриваше лицето, и го издърпа в нормалната му позиция. Високо отстрани на главата, насред избръснатата област, се виждаше добре очертан яркочервен отвор, обграден от няколко седем-осем сантиметрови черни петънца.

— Господи! — възкликна Лори. — Прав си — не е самоубийство.

— И това не е всичко — каза Джак. — Пътят на куршума е надолу и стига до меката подкожна тъкан на врата.

— И как успявате да стигнете до този извод? — попита Вини.

— Лесно е — отвърна Лори. — Когато някой стреля в себе си, почти винаги притиска дулото към кожата си. В този случай експлозивните газове влизат в раната заедно с куршума. Входът на раната, която се получава, е звездовиден, заради разкъсването на кожата.

— А виждаш ли тези точици? — посочи Джак с дръжката на скалпела пръстена от черни петна около раната. — Всички те са остатъци от барут. При самоубийство влизат в раната. — После той се обърна отново към Лори: — Колко далеч мислиш, че е било дулото при изстрела?

Лори сви рамене.

— Може би между петдесет и шейсет сантиметра.

— Такова беше и моето предположение — съгласи се Джак. — Освен това мисля, че нашата жертва е лежала, когато се е случило.

— По-добре уведоми шефа веднага — посъветва го Лори. — Това е един от случаите, които винаги имат политически ефект.

— Да, ще го направя — каза Джак. — Учудващо е в колко много от случаите, които разглеждаме, след аутопсията начинът на смъртта се оказва не такъв, какъвто е изглеждал преди това.

— Точно това прави работата ни важна — вметна Лори.

— Хей! — възкликна Джак. — Видя ли се вече с Калвин?

— О, да! — отвърна Лори, спомняйки си за мисията си. — Затова и слязох тук, долу. Отивам да взема индийските ни визи. Калвин ни даде зелена светлина за седмица.

— По дяволите! — каза Джак, но след това се разсмя, преди Лори да успее да се намуси.

Глава 20

17 октомври 2007 г.

Сряда, 19:40 часа

Ню Делхи, Индия

Радж Катвани открехна вратата на стълбищата и надникна в коридора на третия етаж в медицинския център „Асклепий“. Не се виждаше никой, но той чуваше характерното потракване на стъкло в метал, разнасящо се от количката, с която разкарваха лекарствата. Той тихо затвори вратата. Дори през дебелото й огнеупорно стъкло чу как количката минава покрай нея.

Облегна се на бетонената стена и се опита да успокои дишането си. Трудно беше, особено когато беше толкова напрегнат. Потни капчици оросяваха челото му. Единственото, за което можеше да мисли, бе току-що зародилото се неподозирано уважение към Вийна и Самира. Сега, когато беше на път да „приспи“ първия си пациент, той осъзна, че задачата е много по-стресираща, отколкото беше очаквал, особено след като Самира му беше казала, че е фасулска работа. „Фасулска друг път!“ — помисли си неохотно той.

След като изчака достатъчно, той отново открехна вратата. Не виждаше и не чуваше нищо. Отвори я по-широко и предпазливо подаде глава, оглеждайки коридора. Единствените хора, които видя, бяха две сестри на централния сестрински пункт в дъното на главния коридор, които разговаряха с един амбулаторен пациент. Намираха се толкова далеч, че Радж едва успяваше да чуе гласовете им. В другата посока имаше само три болнични стаи от едната страна и парниковата градина в края на коридора. Подобна градина имаше и от другата страна — и двете пълни с най-различни растения и столове за онези пациенти, които можеха да ги използват.

В главата си Радж чу съвета на Самира: Не позволявай да те видят, но ако случайно се сблъскаш с някого, дръж се естествено. Нека униформата ти говори вместо теб. Не позволявай да те видят, присмя се на ум Радж. Тъй като беше едър мъж, малко над деветдесет килограма, бе доста трудно да не го забележат, особено на препълнения болничен етаж, където непрекъснато сновяха сестри и помощнички, изпълняващи хиляди задачи.

Вечерта, преди да тръгне към медицинския център „Асклепий“, Радж беше отишъл в стаята на Самира и Вийна, за да потърси съвет. Всъщност, не мислеше, че наистина се нуждае от такъв, по-скоро го направи от уважение към колежките си, но сега, след като вече се беше озовал тук, се радваше, че е постъпил така. Самира най-накрая си призна, че се беше притеснявала, което беше добре, защото самият той се чувстваше ужасно притеснен. Вийна обаче не каза нищо.

Като единствен мъж в „Международни медицински сестри“, Радж ярко изпъкваше сред останалите единайсет привлекателни и изключително женствени сестри. Той имаше безупречна матова кожа, много тъмна, късо подстригана коса, тъмни пронизващи очи и тънки мустачки под леко закривения нос. Но най-впечатляваща от всичко беше физиката му: широки рамене, тесен кръст и изпъкнали мускули. По всичко приличаше на ентусиазиран фитнес маниак и експерт с черен колан по бойни изкуства, какъвто наистина беше. Но въпреки външния си вид Радж не беше мъжкар, както и не беше женствен, поне той така си мислеше. В никакъв случай не беше гей. Приемаше се просто като Радж. Първоначално фитнесът и бойните изкуства бяха идея на баща му. Усетил мекушавия характер на сина си още в детството му, баща му реши, че трябва да се погрижи за защитата му в непрощаващата социална среда. Когато порасна, Радж хареса фитнеса, тъй като мускулестото му тяло предизвикваше възхищението на приятелите му, които бяха предимно от женски пол, а бойните изкуства му допаднаха, защото в неговото съзнание те приличаха повече на танц, отколкото на агресивен спорт.

Внезапно Радж чу отчетливи стъпки по голия цимент. За свой ужас осъзна, че отгоре по стълбите слиза някой. От близостта на шума се досети, че човекът ще достигне всеки момент площадката между третия и четвъртия етаж, откъдето ще има директен изглед към помайващия се Радж! Той знаеше, че за да не бъде видян, има само два избора: или да хукне надолу по стълбите, може би чак до сутерена, или да влезе в коридора и да поеме риска да бъде забелязан там.

Стъпките се приближаваха бързо; налагаше се бързо да реши! Той изпадна в паника. Звуците леко заглъхнаха, когато непознатият стигна площадката между етажите. Обхванат от силна паника, Радж открехна вратата на третия етаж достатъчно, за да се промуши през нея и след това я затвори с бедро. Едва сега осъзна, че през цялото време беше сдържал дъха си. Позволи си да въздъхне дълбоко и огледа коридора. Зад гърба му стъпките затихнаха към долната площадка. От страх, че някой може да се появи в коридора, той бързо тръгна към стаята на своя пациент. Беше принуден да действа. Усещането беше все едно стоиш на ръба на басейн, уплашен от водата, когато изведнъж някой те блъска вътре. Радж не се спря и погледна назад чак когато стигна до вратата на Дейвид Лукас.

В този момент от съседната стая излязоха две сестри, потънали в дълбок разговор около някакъв пациент. За щастие те веднага завиха към централния пункт. Ако бяха погледнали в другата посока, щяха да видят Радж само на три-четири метра от тях и тогава щеше да се наложи да обяснява присъствието си.

За щастие той успя да се вмъкне незабелязано в стаята, но изведнъж се спря до вратата. Чу приглушен разговор. Господин Дейвид Лукас не беше сам!

Радж замръзна на място, питайки се дали да избяга, или да остане. Само след миг го заля облекчение. Не беше посетител, а телевизорът. С прилив на увереност той влезе в стаята, заобикаляйки външната стена на тоалетната. Пред очите му се разкри поразително дебелият пациент, проснат в леглото си. Той спеше дълбоко. От едната му ноздра излизаше назогастриална тръба, която беше свързана със смукателна помпа. В събирателната бутилка можеше да се види около половин чаша жълтеникава, окървавена течност. Кардиомониторът на стената зад господин Лукас пиукаше ритмично. Общо взето стаята изглеждаше по същия начин, както Радж я беше оставил в три часа след обяд.

Той бръкна в джоба на белите си панталони и извади спринцовката, която беше приготвил още в къщата. За разлика от Вийна и Самира, той си беше спестил ходенето до празната операционна зала за суксаметониум, което много го радваше. Знаеше, че за това трябва да благодари на Самира и вече го беше направил.

След като се увери, че течността не е изтекла, Радж беше готов да действа. А вероятност да е изтекла съществуваше — беше препълнил спринцовката. Нарочно — защото последното нещо, което му трябваше, беше да вкара недостатъчно количество.

Той отвори отново вратата и надникна в коридора. Някаква сестра идваше насам, но влезе в една от другите стаи. Усещайки, че това е най-подходящият момент, той се върна при леглото. Внимателно хвана системата, свали със зъби капачето на спринцовката и бавно вкара иглата в канюлата. Нямаше защо да се тревожи дали е стерилна.

След като подготви всичко, Радж изчака още една минута, ослушвайки се за издайнически звуци откъм коридора. Не се чуваше нищо, затова той притисна буталото с двете си ръце, за да вкара цялото съдържание на спринцовката наведнъж. Първото нещо, което забеляза след това, беше рязкото повишаване на нивото на течността в събирателната бутилка. Но после се стресна от реакцията на пациента. Както го беше предупредила Самира, лицето на Дейвид Лукас започна веднага да се гърчи и очите му изведнъж се ококориха. Освен това той се развика, а крайниците му започнаха да потрепват конвулсивно.

Радж отстъпи назад, шокиран от ставащото пред очите му. Въпреки че беше предупреден за реакцията, онова, което виждаше, беше далеч по-смущаващо, отколкото бе очаквал. Продължи да гледа пациента, който се опита да седне, но веднага се стовари върху леглото като балон, пълен с вода. Радж усети, че му се повдига, обърна се и излетя от стаята. Проблемът беше, че не стигна много далеч. Щом отвори вратата към коридора, той връхлетя върху една облечена в бяло фигура, която тъкмо вдигаше ръка, за да натисне бравата.

Радж притисна мъжа в мечешка прегръдка, за да му попречи да влезе вътре, и го избута към коридора.

— Ужасно съжалявам — избъбри объркано той. Сблъсъкът беше толкова неочакван, а на всичко отгоре той разпозна и мъжа. Беше д-р Нирав Кришна, хирургът на Дейвид Лукас, който обикаляше за последно пациентите си, преди да се прибере вкъщи.

— Господи, човече — сопна му се д-р Кришна. — Защо си се разбързал така?

Изпаднал в паника, Радж се опита да измисли нещо. Осъзнавайки, че няма друг избор, той реши да каже истината.

— Спешен случай. Господин Лукас има пристъп.

Без да каже нито дума, д-р Кришна избута Радж от пътя си и нахълта в стаята. Още с приближаването си до леглото той забеляза започващата цианоза на Дейвид Лукас. Хвърли един бърз поглед към монитора и видя, че ритъмът на сърцето е сравнително нормален. В този миг осъзна, че пациентът му не диша. Не се отчиташе фасцикулация, защото такава нямаше.

— Докарай една носилка! — извика д-р Кришна. Той извади назогастриалната тръба и я хвърли настрани. Хвана пулта за управление на леглото и започна да отпуска главата на пациента назад. Виждайки, че Радж стои като истукан и не помръдва от мястото си, той отново му изкрещя да докара носилка. Налагаше се да реанимират.

Радж се отърси от парализата си, но ужасът не го напускаше. Той изскочи от стаята и хукна по коридора към сестринския пункт, където се съхраняваха носилките. В главата му беше пълна каша. Питаше се какво може да направи, освен да се опита да помогне. Хирургът го беше видял и ако просто изчезнеше, със сигурност щяха да го заподозрат.

След миг се озова до сестринския пункт и извика на двете сестри, които седяха пред едно бюро, че в стая 304 има спешен случай. Без да спира, Радж отвори вратата на склада, където държаха носилката, издърпа я навън и със силно тракане я забута пред себе си обратно към стаята на Дейвид Лукас. Лампата в стаята светеше. Д-р Кришна правеше изкуствено дишане уста в уста и за истински ужас на Радж господин Лукас изобщо не изглеждаше зле; цианозата му постепенно се разсейваше.

— Кислороден апарат! — извика д-р Кришна.

Една от сестрите, която беше дотичала след Радж, го грабна от носилката и го подаде на лекаря. Той намести главата на пациента, притисна апарата към устата му и започна да го обдишва. Гърдите на Дейвид Лукас вече се повдигаха много по-отчетливо, отколкото при изкуственото дишане.

— Кислород! — излая д-р Кришна.

Другата сестра пое цилиндъра през леглото и докато лекарят обдишваше, тя свърза бутилката с апарата. Само за няколко секунди цветът на господин Лукас значително се подобри, дори порозовя.

Докато всички се суетяха около пациента, Радж осъзна колко е загазил. Дори не беше сигурен дали е по-добре пациентът да умре, или да бъде спасен. Не можеше да прецени дали трябва да се измъкне, или да остане, и тази несигурност го приковаваше на място.

Точно в този момент дотича дежурният, д-р Сарла Даял. Тя се приближи до горната част на леглото и д-р Кришна набързо я информира за ситуацията до момента.

— Когато влязох тук, той със сигурност беше получил цианоза — каза д-р Кришна. — Всичко изглеждаше наред на кардиомонитора, но проблемът беше, че той не дишаше.

— Мислиш ли, че може да е инсулт? — попита д-р Даял. — Може сърдечният пристъп да е предхождал мозъчния удар. Пациентът е имал обструктивна сърдечносъдова болест.

— Възможно е. Но погледни към кардиомонитора. Ритъмът определено се забавя.

Д-р Даял постави ръка върху гърдите на пациента.

— Ритъмът на сърцето се забавя и като че ли е доста слаб.

— Възможно е да е заради прекалената му пълнота.

— Освен това е много горещ. Докосни го. Аз ще обдишвам.

Д-р Кришна прехвърли кислородния апарат на дежурната лекарка и постави ръка върху гърдите на Дейвид Лукас.

— Съгласен съм с теб. — Той погледна към сестрите. — Измерете му температурата! — Едната сестра кимна и взе термометъра.

— Имаме ли дежурен кардиолог? — попита д-р Кришна.

— Разбира се. — Д-р Даял нареди на другата сестра да извика веднага д-р Ашок Мишра. — Кажете му, че има спешен случай.

— Не ми харесва, че ритъмът на сърцето непрекъснато се забавя. — Д-р Кришна не откъсваше очи от монитора. — Проверете нивото на калий в кръвта.

Сестрата взе кръвна проба и забърза към лабораторията.

За да не им се пречка, Радж бавно отстъпваше назад, докато накрая гърбът му не опря в стената. Радваше се, че всички са толкова ангажирани с реанимацията и не му обръщаха внимание. Запита се отново дали да не избяга, но опасността да привлече вниманието към себе си го накара да остане на мястото си.

— Д-р Мишра ще дойде колкото се може по-бързо — извика сестрата, докато затваряше телефона. — В момента работи по друг спешен случай.

— Това не е добре — поклати глава д-р Кришна. — Имам лошо предчувствие. С тази прогресивна брадикардия дотогава всичко ще е свършило. Това сърце определено има проблеми. А доколкото разбирам, продължителността на QRS интервала[1] се увеличава.

— Пациентът със сигурност има висока температура — обади се сестрата, вперила невярващ поглед в термометъра.

— Колко е? — попита д-р Кришна.

— Почти трийсет и девет градуса.

— По дяволите! Той има треска! Донесете лед!

Сестрата излезе тичешком от стаята.

— Сигурно сте права, д-р Даял — простена д-р Кришна. — Сигурно става въпрос за сърдечен и мозъчен удар.

Сестрата, която беше отишла до лабораторията, се върна. Беше задъхана и едва успя да каже:

— Стойностите на калия са 9.1 милиеквивалента на литър. Лаборантът каза, че никога не е виждал толкова високи нива, затова ще повтори изследването.

— По дяволите! — възкликна д-р Кришна. — Да му дадем малко калциев глюконат: десет милиметра от десетпроцентов разтвор. Ще му ги вливаме през няколко минути. Освен това искам двайсет кубика обикновен инсулин. Разполагаме ли с катионообменна смола[2]? Ако да, донесете ми веднага.

Другата сестра се върна с леда. Д-р Кришна го изсипа върху пациента си, разсипвайки голяма част по пода. После хукна за катионообменна смола, а колежката й започна да влива лекарството.

— По дяволите! — извика д-р Кришна, когато писукането на монитора премина в монотонен звук. — Изгубихме пулса. — Той се качи върху леглото и започна сърдечен масаж.

Опитът за реанимация продължи още двайсетина минути, но въпреки медикаментите, леда, катионообменната смола и грубата сила, сърцето остана неподвижно.

— Мисля, че вече няма смисъл да опитваме — каза най-накрая д-р Кришна. — Ясно е, че няма да успеем. Страхувам се, че трупът дори е започнал да се вкочанява, може би заради хипертермията. Време е да прекратим всичко. — Той спря сърдечния масаж. Въпреки че десетина минути по-рано д-р Даял му беше предложила да го смени, той отказа. — Той е мой пациент.

Д-р Кришна разви ръкавите на престилката си, които беше запретнал при опитите да реанимира пациента, и тръгна към вратата.

— Аз ще се оправя с документацията — извика той през рамо, докато останалите се заеха да подреждат стаята и да подготвят тялото. — Тъй като днес получих имейл от администрацията с новата директива смъртните случаи да се съобщават незабавно, ще трябва да се обадя на изпълнителния директор Каджан Чодри, за да му съобщя лошата новина.

— Аз бих могла да се обадя на Чодри, ако искате — предложи д-р Даял.

— Мисля, че е редно аз да го направя — отвърна д-р Кришна. — Човекът беше мой пациент и би трябвало аз да застана на пътя на вълната. След смъртните случаи в „Кралица Виктория“, които привлякоха вниманието на медиите по света, този случай ще бъде приет най-малкото като неудобство. Сигурен съм, че ще има натиск да бъде потулен и да се отървем по най-бързия начин от трупа. За което съжалявам, защото при нормални обстоятелства бих искал да разбера каква е физиологичната поредица от събития, като се започне с обструктивната сърдечносъдова болест на пациента, чак до треската и високите нива на калий.

— Съмнява ме, че някога ще разберем — отвърна д-р Даял. — Съгласна съм с вас, че администрацията ще поиска да потулим случая. Но ако Каджан поиска да говори с мен, кажете му, че съм в болницата и може да ми сигнализира на пейджъра.

Д-р Кришна махна през рамо, за да покаже, че я е чул. Насочи се към малкото коридорче, което водеше към вратата и подмина Радж. Изведнъж се сепна и го погледна:

— Господи, синко, съвсем те забравих! Ела с мен. — Д-р Кришна му махна с ръка и тръгна към вратата.

Радж го последва неохотно — дълбоко в себе си се беше надявал, че ще остане незабелязан до края. Пулсът му отново се ускори. Нямаше представа какво да очаква, но със сигурност щеше да бъде лошо.

Когато излезе в коридора, д-р Кришна вече го чакаше там.

— Извини ме, че така те пренебрегнах, млади човече — каза хирургът. — Бях ужасно зает, но сега вече те познах. Видях те тази сутрин, когато минах да проверя Лукас. Ако не се лъжа, ти си от сутрешната смяна. Как ти беше името?

— Радж Катвани — неохотно отвърна Радж.

— О, да, Радж! Боже, работното ти време е доста дълго.

— Не съм на работа. Свърших в три.

— Да, но си още в болницата и със сигурност изглеждаш така, все едно си на работа, облечен си с работно облекло.

— Върнах се до библиотеката. Исках да науча повече за операцията на господин Лукас. Операциите за намаляване обема на стомаха не са включени в обучението ни.

— Колко впечатляващо! Напомняш ми на самия мен, когато бях студент на твоята възраст! Мотивацията е ключът към успеха в медицината. Ела с мен до централния сестрински пункт.

Двамата мъже продължиха заедно. Радж едва се удържаше да не побегне. Знаеше, че колкото повече стои тук, колкото повече говори, толкова повече нараства вероятността да бъде обвинен. Усещаше спринцовката в джоба си, притисната към хълбока му.

— Имаш ли някакви въпроси, на които бих могъл да ти отговоря?

Радж отчаяно се замисли за някакъв въпрос, който наистина да покаже, че е дошъл да учи.

— Ами… — започна той. — Как разбирате колко малък трябва да бъде стомахът?

— Добър въпрос — започна с професионален тон д-р Кришна, но улови изпълнения с копнеж поглед, който Радж хвърли към вратата на стълбището. Той рязко спря. — Извинявай, бързаш ли за някъде?

— Трябва да се прибирам — отвърна Радж.

— Няма да те задържам — каза д-р Кришна. — Но бих искал да те попитам нещо. Как така се оказа в стаята на господин Лукас точно по време на неговия пристъп?

Радж отчаяно затърси подходящ отговор. Напрежението му нарасна, защото знаеше, че колкото повече се колебае, толкова по-неубедително ще прозвучи.

— След като приключих с четенето, реших да поговоря с пациента. Но още с влизането в стаята усетих, че нещо не е наред.

— Той беше ли в съзнание?

— Не знам. Гърчеше се, сякаш изпитва болка.

— Сигурно е бил сърдечният удар. Обикновено това е причината за смъртта на повечето пациенти с наднормено тегло. Е, ти почти спаси живота му. Благодаря ти.

— Моля — отвърна Радж и преглътна тежко. Не можеше да повярва, че му благодарят.

— Имам няколко много добри материала за операциите за намаляване обема на стомаха, които бих могъл да ти дам.

— Ще ви бъда много благодарен — успя да отговори той.

След кратко ръкостискане двамата се разделиха. Радж се спусна по стълбите, а д-р Кришна продължи към централния пункт, за да попълни смъртния акт и да се обади на Каджан Чодри.

Щом се озова на стълбите, Радж се спря за малко. Сърцето му биеше толкова бързо, че той усети леко замайване. Облегна се на стената, докато то премине, и след като избърса студената пот от челото си, отново се изправи и се хвана за парапета. Слезе няколко стъпала надолу и когато усети, че се оправя, хукна към фоайето.

С облекчение установи, че то е празно. С бързи стъпки се приближи до изхода и излезе на улицата. Отдалечи се от сградата, едва сдържайки се да не хукне панически към дома. Чувстваше се като банков обирджия, който излиза от банката с торба, пълна с пари, а навън всички го гледат. Очакваше всеки момент да чуе свирене зад гърба си и някой да му изкомандва да спре.

След като стигна до все още оживената улица, Радж спря една авторикша и чак когато сградата на медицинския център „Асклепий“ престана да се вижда през малкото задно прозорче, усети, че се успокоява. Обърна се напред и отново си припомни цялата случка. Притесняваше се да я разкаже на останалите, но още повече се страхуваше да си премълчи, защото не знаеше какви ще са последиците.

След като влезе в къщата, Радж се спря и се ослуша. Почувства вибрацията от големия субуфер на видеосистемата във всекидневната, затова се запъти натам. Откри Кал, Даръл, Петра и Сантана, заедно с Вийна, Самира и още две сестри да гледат някакъв екшън. Даръл очевидно се забавляваше и окуражаваше с викове героите, които се изправяха пред непреодолими препятствия.

Радж се приближи до Кал и след минута колебание го докосна по рамото.

Загледан във филма, Кал подскочи от изненада и се обърна. Щом видя кой го безпокои, веднага натисна бутона за пауза.

— Радж! Толкова се радвам, че си тук. Как мина?

— Боя си, че изобщо не мина добре — призна Радж и заби поглед в пода. — Беше истински кошмар.

Настъпи пълна тишина и всички се обърнаха към него.

— Знаех си, че не трябваше да действаме толкова скоро — обади се Вийна. — Трябваше да ме послушате!

Кал я накара да млъкне с вдигане на ръката си.

— Преди да си правим някакви изводи, нека първо изслушаме Радж. Разкажи ни какво се случи, без да ни спестяваш подробностите.

Радж им разказа всичко — от сблъсъка с доктора до благодарностите му в болничния коридор след неуспешния опит за реанимация. Когато свърши, той замълча, забил поглед в пода.

— Това ли беше? — попита Кал след кратко мълчание. Той изпита огромно облекчение. Всички бяха очаквали нещо по-ужасно, като например Радж да бъде обвинен за това, което в действителност беше извършил. — Нека обобщя. Работната диагноза е сърдечен удар и инсулт. Това ли ще бъде записано в смъртния акт?

Радж кимна.

— Така разбрах.

— И не си чул нищо за разследване или аутопсия?

— Не. Нищо такова. Чух, че хирургът е получил имейл с нареждане веднага да съобщава за смъртните случаи на изпълнителния директор. Очевидно са обезпокоени заради случаите в „Кралица Виктория“, които са привлекли международно внимание. Ще се опитат да избягнат всякакъв интерес към този случай.

— Това ми звучи добре — каза Кал. — Не мога да си представа по-добър начин за приключване на ситуацията. Радж, струва ми се, че си свършил отлична работа.

Радж започна да се ободрява. Вдигна глава и погледна към останалите. Посрещнаха го дори спонтанни ръкопляскания, подхванати от Кал.

— Да си вземем по една бира от хладилника и да вдигнем тост за Радж — предложи той.

— А какво ще кажете да се спрем за малко? — попита Вийна. — Мисля, че трябва да изчакаме поне няколко дни. Да не насилваме късмета си.

— Вижда ми се разумно — съгласи се Кал, — но поне да се възползваме от този. Взе ли медицинския картон на пациента? — попита той.

Радж бръкна в джоба си и извади флашката и спринцовката.

Кал взе флашката и я подаде на Сантана.

— Погрижи се това да стигне до CNN. След неуспешния опит за реанимация случаят ще предизвика още по-силен отзвук. И нека да го излъчат колкото се може по-скоро.

Сантана взе флашката.

— Ще ми отнеме само няколко минути, после се връщам за бирата. Защо не ме изчакате?

[1] QRS интервал е наименование на разстоянието между три пика в електрокардиограмата. Разширяването на интервала между тези точки е показател за нарушения в дейността на сърцето. — Б.ред. ↑

[2] Различни неразтворими органични полимери с високо молекулно тегло, които се използват за ограничаване на чревна абсорбция на натрий при пациенти с отоци. — Б.ред. ↑

Глава 21

17 октомври 2007 г.

Сряда, 21:05 часа

Ню Делхи, Индия

Дженифър никога не беше имала толкова разстроен режим на съня. Когато се прибра в стаята си след вечерята с Лусинда Бенфати, тя беше толкова изморена, че едва не заспа, докато си миеше зъбите. Но щом си легна и угаси лампата, мислите й започнаха да препускат като полудели. Преди да усети, тя вече се питаше дали Лори и Джак ще пристигнат скоро, и дали не трябва да се обади, за да уреди някоя от колите на хотела да отиде да ги вземе от летището. Изглежда, че повечето международни полети пристигаха в интервала между десет вечерта и два сутринта, така че хотелските автомобили бяха най-заети тогава.

Притеснена, че вече може да е закъсняла, тя седна в леглото, светна лампата и се обади на портиера. Докато разговаряше с него, научи, че превозът на гостите от летището до хотела е задължителен и за Джак и Лори вече е резервирана кола. Тя попита дали може да отиде да ги посрещне и портиерът я увери, че няма никакъв проблем, каза й кога тръгват и обеща да информира шофьора, че тя ще пътува с него.

След като отхвърли тази задача, Дженифър угаси отново лампата и се мушна под завивките. Първо легна по гръб с отпуснати на гърдите ръце. Но след като вече се беше разсънила от разговора, се запита дали Джак и Лори биха имали по-голям успех с асистентката и дали това щеше да помогне, в случай че решат да поискат аутопсия.

Няколко минути по-късно тя се обърна настрани; замисли се за цианозата. Дали Херберт Бенфати също бе получил цианоза и как би могла да разбере това.

Пет минути по-късно вече лежеше по корем, обмисляйки програмата си за следващия ден. Със сигурност нямаше намерение да се мотае из болницата „Кралица Виктория“ и да се ядосва. Може би трябваше да разгледа забележителностите, но после се отказа. Познаваше се достатъчно добре, за да знае, че не си пада особено по старите сгради и гробници. Интересуваха я най-вече хората.

Даде си сметка, че изобщо не познаваше Индия, индийците и индийската култура.

— По дяволите! — изруга тя в тъмнината. Въпреки умората в тялото, мислите й жужаха като пчели в кошер.

Дженифър се надигна раздразнена, светна нощната лампа и стана. В сака си намери няколко пътеводителя за Индия, които беше купила преди да тръгне, и ги пръсна върху леглото. След това отиде до телевизора и го обърна към леглото. Мушна се отново под завивките и взе дистанционното, за да намери CNN. Отново изруга, защото установи, че е забравила да си донесе вода. Измъкна се от леглото, отиде до минибара и взе бутилка студена минерална вода, която остави върху нощното шкафче. Върна се в леглото, натрупа възглавниците една върху друга и се облегна върху тях. След като най-накрая се почувства удобно, тя взе един от пътеводителите и отвори на раздела за старата част на Делхи.

Докато водещите бъбреха за някакви френски предприемачи, които възнамеряват да строят Дисни хотели в Дубай, Дженифър четеше за Червения форт, построен от династията на Великите Могули. Имаше много факти и цифри, имена и дати. На следващата страница откри описание на най-голямата джамия в Индия със същата досадна статистика. Но след това попадна на нещо, което наистина я заинтригува: дълго описание на прочутия пазар на Стария Делхи.

Докато се опитваше да намери на картата прочутия пазар за подправки, телевизорът привлече вниманието й. Водещата обяви:

— След съобщенията за два смъртни случая в прехвалените индийски болници, току-що получихме информация за трети, само преди час и половина. Както ви осведомихме, първите два бяха в болница „Кралица Виктория“, докато трагедията тази вечер се е случила в медицинския център „Асклепий“, също в Ню Делхи. Починалият е бил здрав, макар и с наднормено тегло, четирийсет и осем годишен мъж от Джаксънвил, Флорида, на име Дейвид Лукас. Той е претърпял операция за намаляване обема на стомаха тази сутрин. Оставил е съпруга и две деца, на десет и дванайсетгодишна възраст.

Дженифър се изправи като хипнотизирана.

— Каква трагедия — съгласи се водещият, — особено когато става въпрос за деца. Знаем ли каква е причината за смъртта?

— Да. Изглежда е някаква комбинация от сърдечен пристъп и инсулт.

— Ужасно. Хората отиват до Индия, за да спестят някой и друг долар, а се връщат у дома в ковчег. Ако аз се нуждаех от операция и трябваше да избирам между малко по-евтина процедура и смърт, и малко по-скъпа процедура и живот, не би имало никакво съмнение какво ще предпочета.

— Естествено. Изглежда, че доста от останалите им клиенти са стигнали до същия извод. Тук в CNN получаваме все повече съобщения и имейли от хора, които отказват назначените си в Индия операции.

— Никак не съм изненадан — каза водещият.

Когато преминаха на следващата тема за Хелоуин след две седмици, Дженифър намали звука на телевизора. Беше озадачена. Нова смърт от сърдечен удар в частна индийска болница на здрав американец по време на възстановяване след успешна хирургическа операция.

Тя погледна към часовника и се опита да изчисли колко е часът в Атланта. Стигна до извода, че е единайсет и половина по обяд. Взе импулсивно телефона си и използвайки указателя на AT & T се свърза със CNN. След като им обясни какво я интересува и беше прехвърлена през няколко отдела, най-накрая се свърза с някаква жена, която, изглежда, знаеше за какво става въпрос. Жената се представи като Джеймилин.

— Току-що гледах по CNN International материала за смъртните случаи, свързани с медицинския туризъм — каза Дженифър. — Бих искала да знам кой…

— Съжалявам, но не издаваме източниците си на информация — прекъсна я Джеймилин.

— Страхувах се, че ще реагирате така — каза Дженифър. — Всъщност ме интересува часът, в който сте научили новината. Това по никакъв начин няма да компрометира източника ви.

— Така е — съгласи се Джеймилин. — Сега ще попитам. Изчакайте на линията! — Тя се изгуби за няколко минути, след което отново се появи. — Мога да ви кажа кога е пристигнала, но това е всичко. Получена е в десет и четирийсет и една минути източно стандартно време и беше излъчена за пръв път в единайсет и две минути.

— Благодаря ви — отвърна Дженифър. Тя си записа часа в тефтерчето до телефона. След това звънна на портиера и помоли за номера на медицинския център „Асклепий“. Щом го получи, веднага го набра. Наложи се да изчака няколко секунди. Когато от другата страна вдигнаха, тя помоли да я свържат със стаята на Дейвид Лукас.

— Съжалявам, но след осем часа не ни е позволено да свързваме пациентите.

— А роднините как могат да се свързват с тях след осем? — Дженифър знаеше отговора, но реши да попита за всеки случай.

— Те разполагат с директен номер.

Дженифър затвори, без да се сбогува. Усети познатата тръпка и звънна на рецепцията. Попита дали в хотела имат записана госпожа Дейвид Лукас. Докато чакаше, се запита дали ще намери смелост да се обади на жената толкова скоро след събитието.

— Съжалявам, но в хотела няма регистрирана госпожа Дейвид Лукас — каза рецепционистката.

— Сигурна ли сте? — Дженифър беше разочарована.

Рецепционистката повтори името по букви и попита Дженифър дали е вярно. Дженифър потвърди и тъкмо се канеше да затвори, когато се сети за нещо.

— Аз съм настанена в хотел „Амал палас“ заради болницата „Кралица Виктория“. Останалите частни болници ползват ли услугите на други хотели, за да настанят в тях съпровождащия роднина?

— Разбира се — отвърна жената. — Дори от „Кралица Виктория“ го правят, когато сме пълни.

— Бихте ли ми казали имената на хотелите, в които мога да проверя?

— Разбира се. На всеки един от останалите петзвездни хотели. „Тадж Махал“, „Оберой“, „Империал“, „Ашок“ и „Гранд“ са най-популярните, но „Парк“ и „Хаят Риджънси“ също се използват. Зависи от заетостта им. Ако искате да се свържете с някой от тези хотели, операторът с удоволствие ще ви помогне.

Следвайки съвета на жената, Дженифър се обади в хотелите по реда, по който й бяха изброени. Не й отне много време. Късметът й излезе на третия път, хотел „Империал“.

— Да ви свържа ли? — попита операторът на „Империал“.

Тя се поколеба. Независимо дали жената вече знаеше за смъртта на съпруга си, или не, обаждането на Дженифър щеше да я разстрои. Но при всички тези съвпадения между смъртта на баба й, на господин Бенфати и последния случай, тя просто нямаше друг избор.

— Да — каза най-накрая тя.

Когато жената отсреща вдигна телефона, Дженифър побърза се представи и продължи с многословни извинения за безпокойството.

— Не, не ме притеснявате — възрази госпожа Лукас. — И моля ви, наричайте ме Рита.

„Няма да ме молиш да те наричам Рита, след като ти кажа защо се обаждам“ — помисли си Дженифър, докато се опитваше да намери смелост да продължи. Вече беше разбрала, че също както в случаите с нея и госпожа Бенфати, Рита все още не е уведомена за съдбата на съпруга си, въпреки че CNN вече го бяха излъчили в ефир. За да омекоти удара, Дженифър започна да разказва на жената как тя и Лусинда са научили всичко от CNN.

— Какъв ужасен начин да научи човек такова нещо — съчувствено каза Рита, но гласът й леко потрепна, сякаш в съзнанието й се бе прокраднало подозрението защо Дженифър й се обажда след девет вечерта.

— Да — съгласи се Дженифър, — особено при положение че медиите в Щатите винаги се стараят семейството да научи първо. Затова исках да ви кажа, че преди няколко минути си бях пуснала CNN International и в момента водещите обсъждаха каква трагедия е смъртта на съпруга ви.

След като най-после се престраши да го изрече, Дженифър млъкна. Секундите минаваха и тя не знаеше дали да изрази съчувствие, или да изчака жената в другия край на линията да реагира. След известно време усети, че вече не може да се сдържа.

— Ужасно съжалявам, че точно аз трябваше да ви съобщя ужасната новина, но има причина за това.

— Това да не е някаква груба шега? — попита гневно Рита.

— Уверявам ви, че не е нищо такова — отвърна Дженифър.

— Но аз оставих Дейвид само преди малко повече от час и той си беше съвсем наред! — извика тя.

— Разбирам как се чувствате, госпожо Лукас, при положение че някаква непозната изведнъж ви се обажда ей така от нищото. Но ви уверявам, че по целия свят беше излъчена новината, че Дейвид Лукас от Джаксънвил, Флорида, е починал преди малко повече от час в медицинския център „Асклепий“, и че е оставил жена и две деца.

— О, господи — проплака отчаяно Рита.

— Госпожо Лукас, моля ви, обадете се в болницата и проверете информацията. Ако е истина, за което се моля да не е така, моля ви, свържете се отново с мен. Просто се опитвам да помогна. Ако е истина и се опитат да ви принудят да решите дали да го кремират, или балсамират веднага, откажете им. Заради онова, с което се сблъсках в болницата, където починаха баба ми и господин Бенфати, започвам да си мисля, че има нещо нередно, нещо ужасно объркано с индийския медицински туризъм.

— Не знам какво да кажа! — отвърна Рита ядосана, но и объркана, защото Дженифър звучеше толкова искрено.

— Не казвайте нищо. Просто се обадете в болницата и след това се свържете с мен. Всъщност аз вече звънях там, но отказаха да ми дадат информация, което е глупаво, защото историята вече е излъчена по телевизията. Аз съм отседнала в хотел „Амал палас“ и ще чакам на телефона. Още веднъж искам да изкажа съжалението си, че аз трябваше да ви го съобщя, при положение че това е задължение на болницата.

В следващия миг Дженифър осъзна, че в ухото й звучи сигнал свободно. Рита й беше затворила телефона. Тя бавно остави слушалката. Сигурно в подобна ситуация щеше да постъпи по същия начин. Ролята на вестоносеца с лошите новини изобщо не й допадаше. От друга страна, като бъдещ лекар, знаеше много добре, че щеше да й се налага да го прави много пъти.

Запита се какво да прави, осъзнавайки, че едва ли ще заспи. Отново се зае с пътеводителя, но бързо се отказа. Не успяваше да се концентрира. През главата й мина мисълта, че дори CNN да се окажат прави, Рита можеше да не й се обади, обвинявайки я несъзнателно за лошите новини.

Най-накрая Дженифър просто усили телевизора и се загледа разсеяно в течащия в момента репортаж на CNN от Дарфур. Тъкмо се намести удобно върху леглото, телефонът й иззвъня. Вдигна го още преди първото позвъняване да заглъхне. Както и очакваше, на другия край беше Рита. Гласът й беше променен. Тя хълцаше толкова силно, че думите й едва се разбираха.

— Не знам каква сте, нито какво представлявате като човек, но съпругът ми е мъртъв.

— Ужасно съжалявам за загубата ви и за това, че тъкмо аз трябваше да ви съобщя тази новина. Потърсих ви единствено, за да ви предупредя, че болничната администрация може да се опита да ви принуди да избирате между кремация и балсамиране.

— Какво значение има вече? — сопна й се Рита.

— Няма да може да се направи аутопсия. Вече има индикации, че съпругът ви е починал по същия начин, както баба ми и господин Бенфати. Започвам да се притеснявам, че не се касае за естествена смърт.

— Какво искате да кажете?

— Безпокои ме, че смъртта им може да е предизвикана умишлено.

— Искате да кажете, че някой с убил съпруга ми?

— Да — отвърна Дженифър, осъзнавайки колко параноично звучат думите й.

— Защо? Никой не знае, че сме тук. Никой не може да спечели от това.

— Боя се, че нямам никаква представа. Но утре вечер пристигат двама съдебни патолози, мои приятели. Те ще ми помогнат по случая с баба ми. Бих могла да ги помоля да проверят как стоят нещата и при вас. — Дженифър знаеше, че предлага услугите на Лори и Джак, без да се е допитала до тях, но беше сигурна, че ще се съгласят да помогнат. Освен това беше наясно, че при наличието на повече случаи, шансовете да се разкрие една конспирация нарастват.

Тя чу как Рита подсмърча. Дишането й звучеше накъсано, сякаш се опитваше да сдържи плача си.

— Моля ви, госпожо Лукас. Не им позволявайте да унищожат която и да е потенциална улика. Поне това дължим на любимите ни хора. Освен това можете да попитате човека, който е намерил съпруга ви, дали той е бил посинял. И баба ми, и господин Бенфати са намерени така.

— С какво може да помогне това? — Рита се бореше със сълзите си.

— Не знам. Ако онова, от което се страхувам, се окаже истина, няма как да кажем кои факти ще помогнат да разрешим загадката. Научих го по време на следването си в медицинския университет, докато се опитвах да поставям диагнози.

— Вие лекарка ли сте?

— Все още не. Студентка съм последна година. Ще се дипломирам през юни 2008 година.

— Защо не ми го казахте досега? — попита жената далеч по-спокойно.

— Не мислех, че има някакво значение — отвърна Дженифър, макар да беше установила, че когато кажеше, че е студентка по медицина, хората обръщаха повече внимание на мнението й, дори по въпроси, несвързани с медицината.

— Нищо не обещавам — каза Рита. — Сега отивам в болницата. Ще помисля върху думите ви и ще ви се обадя утре сутринта.

— Много добре — отвърна Дженифър.

Пожелаха си довиждане и линията прекъсна. Жената не само щеше да й се обади, а и щеше да й сътрудничи. Но когато Дженифър се замисли за третия поред смъртен случай, в главата й изникна прочутият цитат от Шекспир: „Има нещо гнило в Дания“. Ами ако подсъзнателно използваше идеята за заговор като поредния начин да се предпази от истинския удар, който щеше да й нанесе смъртта на баба й?

Глава 22

17 октомври 2007 г.

Сряда, 22:11 часа

Ню Делхи, Индия

Рамеш Сривастава правеше всичко възможно, за да запази присъствие на духа. Минаваше десет часът, а телефонът му отново звънеше. Струваше му се, че беше прекарал цялата вечер със слушалката в ръка. Първо се обади заместникът му от департамента по медицински туризъм, за да му каже, че секретарката му се обадила няколко минути преди това с разочароващата новина, че по CNN се е появил материал за поредния смъртен случай с американец в частна индийска болница. Трети поред за три дни, този път в медицинския център „Асклепий“. Най-интересното беше, че пациентът, Дейвид Лукас, беше малко над четирийсетте. Броени минути след като приключи този разговор, звънна Каджан Чодри, изпълнителен директор на въпросната болница, за да му разкаже всичко с подробности. Сега телефонът му отново звънеше.

— Какво има? — сопна се Рамеш, без да поздрави. Като високопоставен индийски служител не се очакваше да работи толкова до късно.

— Обажда се отново Каджан Чодри, сър — каза изпълнителният директор. — Простете, че ви безпокоя, но се появи малък проблем във връзка с една от изричните ви заповеди, по-точно с изискването да няма аутопсия.

— И какъв е проблемът? — поинтересува се Рамеш. — Става въпрос за елементарна заповед.

По-рано Каджан му беше обяснил странните обстоятелства, при които бе починал Дейвид Лукас, като се започне със зараждащата се цианоза с дихателна недостатъчност, последвана от промяна в сърдечната дейност и се стигне до внезапното покачване на температурата и нивата на калия. Като човек без медицинско образование, Рамеш беше поискал обяснение на досадните лекарски дрънканици и му беше казано, че според най-правдоподобната хипотеза човекът е починал от нещо като комбинация между сърдечен удар и инсулт. Тогава Рамеш нареди в смъртния акт да бъде написано точно това и всякакви искания за аутопсия да бъдат отхвърляни.

— Проблемът е в съпругата — отвърна смутено Каджан. — Заяви, че може да поиска аутопсия.

— По принцип хората не искат аутопсии — каза раздразнено Рамеш. — Хирургът ли го е предложил, след като изрично забраних?

— Не, хирургът е наясно с отрицателното отношение на частния сектор към аутопсиите и особено с вашето мнение за този случай. Не е предложил той аутопсия на съпругата, а една американка, Дженифър Ернандес, която се обадила на жената още преди тя да бъде уведомена официално за смъртта на съпруга й. Точно тази американка повдигнала въпроса за аутопсията, като споменала, че насам пътуват двама съдебни патолози. Щели да дойдат да прегледат баба й и тя предложила да погледнат и господин Лукас, стига тялото му да не е кремирано или балсамирано.

— Пак ли тази тя! — извика Рамеш. — Вече не мога да понасям тази Ернандес!

— Какво да направя, ако госпожа Лукас е категорична, че иска аутопсия?

— Както казах и на Раджиш Бхургава от „Кралица Виктория“, постарайте се молбите за аутопсия да бъдат разглеждани от някой от магистратите, с които обикновено работим. Не забравяйте да го уведомите предварително, че искаме отказ. Междувременно убедете госпожа Лукас да позволи тялото на мъжа й да бъде кремирано или балсамирано. Притиснете я! Тя все още ли е в болницата?

— Да, сър.

— Направете всичко възможно.

— Да, сър.

Рамеш прекъсна връзката и веднага се обади на инспектор Нареш Прасад.

— Добър вечер, сър — поздрави Нареш. — От няколко месеца не бях ви чувал, а сега два пъти за един ден. Какво мога да направя за вас?

— Какво научихте?

— Какво съм научил за кое?

— За доносника от болница „Кралица Виктория“ и за досадната Дженифър Ернандес.

— Сигурно се шегувате. Та ние разговаряхме за това днес. Все още не съм започнал да работя по случая. Събирам екип за утре.

— Е, проблемите се задълбочават и ми трябват резултати.

— В какъв смисъл се влошават?

— Има още един смъртен случай и CNN отново са го съобщили в ефир почти веднага след това. Научих го от заместника си, чиято секретарка го чула по телевизията почти по същото време, когато изпълнителният директор на болницата бил уведомен за случилото се от лекаря, опитал се да реанимира пациента.

— Да предположа ли, че става въпрос за същата болница, „Кралица Виктория“?

— Не, този път е в медицинския център „Асклепий“.

— Интересно! Смяната на болниците може да помогне, ако доносникът е лекар от персонала. Той или тя трябва да има едни и същи привилегии и в двете болници. Това доста би скъсило списъка със заподозрени.

— Добро предположение. Не ми беше хрумвало.

— Може би затова вие сте администратор, а аз съм полицейски инспектор. А жената? Какво е направила, за да ви ядоса още повече?

Рамеш предаде на Нареш думите на Каджан за това как Дженифър е уговорила съпругата да поиска аутопсия още преди болницата да й съобщи, че мъжът й е мъртъв.

— Как Ернандес е научила за смъртта на мъжа?

— Не съм съвсем сигурен, но мисля, че го е видяла по CNN International.

— Може би познава някой там, който й доставя информацията. Какво мислите за това?

Рамеш не отговори веднага. Усети, че тези мозъчни гимнастики започват да го дразнят. Това беше работа на Нареш, не негова. Той просто искаше резултати. Искаше да сложи край на тази каша, за да може да се заеме с пораженията, нанесени върху рекламната стратегия, с надеждата да ги оправи, ако може.

— Вижте какво! — каза рязко той, пренебрегвайки въпроса на Нареш. — Всичко се свежда до едно нещо. Дженифър Ернандес пречи и това застрашава бъдещето на медицинския туризъм, особено що се касае до Съединените щати, които заради идиотската си здравна система и неконтролирано покачване на цените могат да се превърнат в най-големия ни потенциален пазар. Искам да се погрижите за тази жена — вие лично или някой агент, на когото вярвате. Сложете й опашка за два дни и ме дръжте в течение за това с кого се вижда, с кого разговаря и къде ходи. Искам пълен доклад и най-вече искам повод да я депортирам, без да се стига до публични скандали. Ако не прави нищо нередно, изфабрикувайте го. Само не я превръщайте в мъченик, за бога, което означава без силови тактики. Ясно ли е?

— Напълно — отвърна Нареш. — Утре сутрин се захващам с тази Ернандес и ще се погрижа сам за нея. Освен това ще пратя доверен агент, който да се заеме с проблема за доставянето на информация за CNN.

— Чудесно — каза Рамеш. — И както вече ви казах, дръжте ме в течение.

След като затвори телефона, той въздъхна шумно и раздразнено. Макар да изпита удоволствие от това, че беше смъмрил Нареш и го беше накарал лично да се заеме с Дженифър Ернандес още на сутринта, въпросът дали взетите мерки са достатъчни не спираше да го тормози. Той смяташе Нареш за сравнително компетентен човек, на когото може да се разчита, но мъжът определено не беше най-острият нож в арсенала му. В същото време Рамеш се притесняваше за ефекта, който поредната обявена от CNN смърт щеше да окаже върху шефовете му. Бяха му се обадили днес следобед, за да изразят недоволството си от първите две. Със сигурност новият случай нямаше да им подейства добре и щеше да породи нови съмнения в ефикасността на методичния, но бавен стил на Нареш. Тези мисли напомниха на Рамеш за следобедния му разговор с Шашанк Малхотра, който изобщо не беше бавен и методичен. Той реши, че няма нищо лошо в това да попритисне бизнесмена още малко, затова вдигна телефона с надеждата, че това ще бъде последният му разговор за деня.

— Да не би да имаш добри новини този път? — попита Шашанк веднага, когато разбра кой се обажда.

— Искаше ми се да е така — отвърна Рамеш. — За нещастие тази вечер е имало още един смъртен случай на медицински турист, за който е било съобщено по CNN International.

— Пак ли в „Кралица Виктория“? — попита Шашанк. Беше ясно, че не е в настроение за размяна на любезности.

— Това е единственото положително нещо в новината — отвърна Рамеш. — Този път е в медицинския център „Асклепий“. — Това си беше чиста провокация, защото Рамеш беше наясно, че медицинските центрове „Асклепий“ също бяха част от корпорацията на Шашанк. — Лошото е, че пациентът е бил млад и е оставил жена с две деца. Подобни истории обикновено привличат повече внимание заради съпричастността към сирачетата.

— Не трябва да ми натякваш неща, с които съм наясно.

— Другият проблем е Дженифър Ернандес. По някакъв начин е успяла да се намеси и в този случай, независимо, че е в друга болница.

— Какво е направила?

— Знаеш, че в подобни случаи гледаме да избегнем аутопсиите, тъй като те само подклаждат огъня. Колкото по-малко внимание привличаме, толкова по-добре, затова избягваме медиите и най-вече избягваме да им даваме важни поводи за интерес. Такива поводи, каквито обикновено са аутопсиите.

— Разбирам. В това има смисъл. Не ме карай да те питам още веднъж! — изръмжа Шашанк. — Какво е направила?

— Успяла е някак си да убеди и двете вдовици да поискат аутопсии.

— По дяволите! — изрева Шашанк.

— Искам да попитам, само от любопитство… — опита се Рамеш да прозвучи равнодушно. — Днес следобед те попитах дали можеш да намериш човек, който би могъл да поговори с нея и да я убеди, че това не е в неин интерес; надявах се това евентуално да промени мнението й и тя реши да откара останките на баба си в Америка, преди да успее да съсипе индийския медицински туризъм. Днес късно следобед ме информираха, че голям брой пациенти са отменили в последния момент назначените операции, и това са били не само американци, а и европейци.

— Отменили са ги, казваш.

— Да, отменили са ги — повтори Рамеш, знаейки, че мозъкът на Шашанк веднага е приравнил отменените случаи със загубените пари.

— Трябва да призная, че този следобед не обърнах голямо внимание на предложението ти — изръмжа Шашанк, — но още сега ще се погрижа за него.

— Мисля, че така ще направиш голяма слуга на индийския медицински туризъм. И в случай че си забравил, тя е отседнала в хотел „Амал палас“.

Глава 23

17 октомври 2007 г.

Сряда, 22:58 часа

Делхи, Индия

— Извинете, сър. — Стюардесата докосна нежно рамото на Нийл Маккългън. — Бихте ли изправили облегалката на седалката си? След няколко минути ще кацнем на международното летище „Индира Ганди“.

— Благодаря ви — каза Нийл и направи каквото му беше казано. Прозя се, изправи седалката и се настани удобно. Въпреки че бяха напуснали Сингапур с час и половина закъснение, те пристигаха само час по-късно. Някак си бяха успели да наваксат трийсетте минути.

— Учудвате ме колко спокойно спите в самолета — каза съседът на Нийл.

— Предполагам, че просто съм извадил късмет — отвърна той.

Двамата се бяха разговорили през първия час от пътуването и Нийл научи, че мъжът е представител на компанията за професионално кухненско оборудване „Вайкинг“ за северозападна Индия. Оказа се интересен човек, разговорът им го накара да осъзнае, че като лекар в спешно отделение знае съвсем малко за света.

— Къде ще отседнете в Делхи? — попита непознатият.

— В хотел „Амал палас“ — отвърна Нийл.

— Искате ли да си поделим таксито? Аз живея в квартала.

— Ще дойде да ме вземе кола от хотела. Можете да се присъедините, ако желаете, стига да не се налага да чакате за багаж, тъй като аз нося само ръчен.

— Аз също. — Мъжът протегна ръка. — Името ми е Стюърт. Трябваше да ви се представя по-рано.

— Нийл. Приятно ми е. — Той стисна ръката на мъжа. След това се наведе напред и се опита да надникне през прозореца.

— Все още нищо не може да се види — каза Стюърт, който седеше до прозореца.

— Дори светлини ли?

— Не и в това време на годината и при тази мараня. Ще разберете какво имам предвид, докато се придвижваме през града. Прилича на гъста мъгла, но се дължи на замърсяването.

— Звучи страхотно — отвърна саркастично Нийл.

Той се облегна назад и затвори очи. Сега, когато вече наближаваше крайната си дестинация, се замисли за срещата си с Дженифър. По време на двете кацания, които трябваше да направи, той мислеше да й се обади. Въпросът беше, че не можеше да реши дали да я изненада по телефона, или лично. Ползата от телефонното обаждане беше, че щеше да й осигури известно време да свикне с мисълта. Проблемът беше, че тя можеше да му каже да си хваща самолета и да се прибира у дома. Тъкмо страхът, че това може да се случи, го възпря да й позвъни.

Колелата на огромния самолет докоснаха земята със силен удар, който стресна Нийл. Той се хвана за облегалките на седалката и остана така, докато машината не спря.

— Колко време ще останете в Делхи? — попита Стюърт.

— Не много дълго — отвърна уклончиво Нийл. За миг се запита дали да не отмени поканата си да пътуват заедно. Не беше в настроение за лични разговори.

Стюърт очевидно схвана намека, защото не зададе повече въпроси, докато минаваха през паспортния контрол и митницата.

— По работа ли? — попита той, докато чакаха колата от хотела.

— По малко от всичко — излъга Нийл, не особено отзивчиво. — А вие?

— И аз така — отвърна мъжът. — Пътувам често насам, затова имам апартамент. Градът е впечатляващ, но за моите цели предпочитам Банкок.

— Наистина ли — произнесе почти незаинтересовано Нийл, макар че му беше интересно какви ли са точно неговите „цели“.

— Ако имате някакви въпроси за Делхи, обадете ми се. — Мъжът подаде визитната си картичка.

— Непременно — усмихна се неискрено Нийл и пъхна картичката в джоба си, след като й хвърли един бърз поглед.

Двамата мъже се настаниха на задната седалка на хотелския джип. Нийл затвори очи и си представи как ще се срещне с Дженифър. След като вече беше в същия град, той установи, че се вълнува много повече, отколкото беше очаквал. Наистина искаше да я види и да й се извини, че не беше приел да дойде с нея, още когато го беше помолила.

Отвори очи за миг, колкото да погледне часовника си. Беше малко след полунощ и колкото и да му се искаше да види Дженифър, щеше да се наложи да почака до сутринта. Но се запита как ще я изненада, тъй като нямаше представа за дневната й програма. Обхвана го неприятен страх. Странно, че не беше помислял за това досега, но беше напълно възможно тя да е уредила всичко през деня в сряда, първия й ден в Делхи, и точно в този момент да летеше обратно — може би дори със същия самолет, с който беше пристигнал той.

Нийл отвори очи и прогони мисълта от главата си. Засмя се вътрешно и погледна през прозореца на колата към мъглата. Гледката беше достатъчна, за да накара встрастения в здравословния живот Нийл да почувства болка в гърдите.

Малко след това колата спря пред главния вход на хотела. Няколко портиери и носачи заобиколиха колата, отваряйки вратите.

— Обадете ми се, ако има нещо, за което да помогна — предложи отново Стюърт, след като се ръкува с Нийл. — И благодаря, че ме докарахте.

— Непременно — отвърна Нийл.

С известни усилия успя да си вземе куфара от носача, настоявайки да го носи сам — не само че не беше тежък, а имаше и колелца.

Той се приближи до бюрото за регистрация, седна на предложения му стол и подаде паспорта си. След това попита униформения служител, който се представи като Арвинд Синха, дали в хотела има регистрирана Дженифър Ернандес.

— Веднага ще проверя, сахиб — отвърна Арвинд. След това започна да въвежда името на клавиатурата, която измъкна изпод гишето. — Наистина има, сър.

„Да!“ — извика наум Нийл. Откакто му бе хрумнала възможността Дженифър да си е тръгнала, тази мисъл не спираше да го измъчва.

— Бихте ли ми казали номера на стаята й?

— Съжалявам, няма как — извини се Арвинд. — Нямаме право да даваме номерата на стаите на нашите гости от съображения за безопасност. Но операторът би могъл да ви свърже, стига госпожица Ернандес да не е блокирала телефона си и да смятате, че моментът е подходящ. Минава полунощ.

— Разбирам — отвърна Нийл. След като вече знаеше, че тя е тук, не можеше да не се почувства разочарован. Най-малкото можеше да отиде до вратата й и да долепи ухо до нея. Ако чуеше звука на телевизора, щеше да почука. — А знаете ли дали смята да напусне стаята си утре, или вдругиден? — попита той.

Арвинд натисна няколко клавиша и се взря в монитора.

— Не е отбелязана дата за напускане.

— Добре.

След още няколко минути формалности Арвинд стана и столът му се плъзна назад.

— Какво ще кажете да ви заведа до стаята ви?

Нийл също се изправи.

— Имате ли друг багаж?

— Не, това е всичко — отвърна Нийл и вдигна куфара си. — Не обичам да пътувам натоварен.

Докато вървеше след служителя към асансьорите, той се запита как да изненада Дженифър на сутринта. Тъй като не знаеше плановете й, реши да импровизира.

— Извинете, господин Синха — каза той, докато асансьорът се изкачваше нагоре. — Ще се погрижите ли да ме събудят в осем и петнайсет?

— Разбира се, сър!

Глава 24

18 октомври 2007 г.

Четвъртък, 7:30 часа

Ню Делхи, Индия

Дженифър сънуваше повтарящия се кошмар за баща й, който я връхлиташе винаги в стресови ситуации. Не беше споделяла с никого за съня си, защото се притесняваше какво ще си помислят хората за нея. Самата тя не знаеше какво да мисли за себе си. В съня баща й я преследваше със свирепо изражение на лицето, докато тя му крещеше да престане. Когато се озоваха в кухнята, тя грабна един касапски нож и замахна застрашително. Но той продължаваше да се приближава застрашително, дразнейки я, че няма да посмее да го използва. Но тя го направи. Прободе го веднъж и още веднъж, но той не спираше да се смее.

Обикновено в този момент тя се събуждаше, обляна в пот — така се случи и този път. Трябваха й няколко минути, за да осъзнае, че се намира в Индия и че телефонът й звъни. Протегна ръка към слушалката, изпаднала в паника при нелогичната мисъл, че човекът, който звъни, е станал свидетел на убийството на баща й.

Оказа се, че на телефона е Рита Лукас.

— Надявам се, че не се обаждам в неподходящ момент. — Тя явно беше усетила тревогата в гласа на Дженифър.

— Не, всичко е наред — отвърна Дженифър, която постепенно се окопитваше. — Просто лош сън.

— Съжалявам, че звъня толкова рано, но исках да съм сигурна, че няма да ви изпусна. Така и не можах да заспя. По-голямата част от нощта прекарах в болницата.

Дженифър погледна към механичния будилник. Присви очи, за да разбере колко е часът, защото малката и голямата стрелка не се различаваха особено по размери.

— Надявах се, че ще закусваме заедно.

— С удоволствие.

— Възможно ли е да го направим по-скоро? Изтощена съм. И дали ще е възможно да дойдете в „Империал“? Боя се, че изглеждам също толкова ужасно, колкото се чувствам.

— Разбира се, че ще дойда. До половин час съм готова. Имате ли представа колко далеч е „Амал палас“ от „Империал“?

— Съвсем близо е. Малко по-нататък по „Джанпатх“.

— Боя се, че не знам къде се намира „Джанпатх“.

— Може би на около пет минути с такси.

— В такъв случай ще бъда при вас около осем — каза Дженифър, като отметна завивките и спусна краката си от леглото.

— Ще се видим в салона за закуска. Щом влезете във фоайето, продължете право напред. Салонът се намира вдясно.

— Ще се видим след половин час — каза Дженифър.

След като затвори телефона, тя превключи на бързи обороти. Като студентка по медицина беше усъвършенствала процеса на приготвяне.

Радваше се, че Рита Лукас беше изявила желание да се видят. Дженифър нямаше търпение да научи подробностите за смъртта на третия медицински турист и до каква степен тя наподобява първите две.

Докато се къпеше и обличаше, тя обмисляше програмата за деня. Не искаше да се приближава до болницата „Кралица Виктория“, за да не се дразни допълнително на досадната асистентка. Това означаваше, че трябва да измисли какво да прави през останалата част от деня и вечерта, за да се отърве от чувството на неудовлетворение, че не може да стори нищо за баба си до идването на Лори. А колкото до нощта, тя знаеше точно какво ще прави и с нетърпение очакваше да тръгне към летището.

Когато излезе от стаята си с пътеводител в ръка, изпита гордост от себе си. Беше едва седем и трийсет и три и както изглежда бе поставила нов рекорд по бързо приготвяне. Докато слизаше надолу с асансьора, тя отново се замисли за плановете си как да прекара деня. Щеше да се обади на Лусинда Бенфати за обяд или вечеря, или и двете. В часовете преди обяд, стига закуската да не се проточеше, щеше да разгледа забележителностите. Щеше да е жалко да стигне дотук и да не разгледа града.

Когато попита единия от портиерите на „Амал палас“ как да стигне до „Империал“, той я посъветва, ако обича приключенията, да спре една от жълто-зелените авторикши. Дженифър го прие като предизвикателство и постъпи точно така, особено след като мъжът й каза, че така ще стигне много по-бързо, отколкото с традиционното такси в сутрешния чак пик.

В първия момент се изненада от старомодния външен вид на превозното средство, с трите му колела и липсата на врати. Но когато се настани на плъзгавата пластмасова седалка и рикшата потегли с такава скорост, сякаш участва в състезание, тя промени отношението си. Шофьорът бързо превключи скоростите, Дженифър се люшна и започна да се оглежда за нещо, където да се хване. С увеличаването на скоростта тя започна да се плъзга наляво и надясно, докато шофьорът лавираше между изригващите смрадливи газове автобуси. Последното унижение дойде от една огромна дупка на пътя, която запрати Дженифър във въздуха с такава сила, че главата й се удари в плексигласовия покрив.

Но най-големия ужас изживя, когато шофьорът даде газ, за да се промъкне между два автобуса, приближаващи се един към друг. Без да обръща внимание на възможността да бъде сплескан между двете превозни средства, които бяха петдесет пъти по-големи от рикшата, мъжът изобщо не забави скоростта. В един момент хората, увиснали от вратите на автобусите, можеха просто да протегнат ръка и да се здрависат с Дженифър.

Убедена, че ударът е неизбежен, тя се пусна от страничния парапет и се вкопчи в самата седалка. Затвори очи и стисна зъби в очакване на ужасен трясък. Нищо такова не се случи. Вместо това се разнесе скърцането на автобусните спирачки и превозните средства забавиха скорост пред светналите червено светофари. Дженифър отвори очи. Шофьорът на рикшата, който можеше да спре много по-бързо от тях, излетя пред двата автобуса и чак тогава натисна собствените си спирачки.

В момента, в който рикшата спря, тя беше веднага заобиколена от тълпа боси, мръсни деца, облечени в дрипи, на възраст от три до дванайсет години, които протягаха напред левите си ръце, а с десните сочеха устата си. Някои от по-големите момичета носеха бебета.

Дженифър се сви навътре, гледайки тъжните им, тъмни очи. Тя погледна към шофьора за помощ, притеснена, че ако им даде някакви пари, ще се стигне до бой. Но мъжът не помръдна, дори не се обърна. Само форсираше от време на време двигателя при изключен амбреаж.

Поразена от тази крайна бедност, Дженифър бе едновременно отвратена и изумена, че индуизмът, с неговите разбирания за пунарджанма и карма, може да се помирява с такива контрасти и несправедливости.

За нейно огромно облекчение светофарите светнаха зелено и роякът авторикши, скутери, мотоциклети, автобуси, камиони и коли се юрна напред, без да обръща внимание на децата, които трябваше да хукнат с всички сили, за да избягат от превозните средства.

Пътят от „Амал палас“ до „Империал“ наистина беше кратък, но след като Дженифър плати на шофьора и тръгна към входа на хотела, тъй като човекът й каза, че не му е позволено да влиза на територията му, тя се почувства физически и психически така, сякаш е участвала в маратон. На всичко отгоре имаше главоболие, вероятно от дизеловите изпарения, които беше принудена да диша.

Когато се приближи до хотела, тя изпита възхищение от сградата, излъчваща колониална аура, но не и от заобикалящия я терен. В известен смисъл мястото напомняше за болница „Кралица Виктория“, тъй като се намираше сред доста непривлекателни търговски обекти.

* * *

Дхавал Наранг смяташе, че има най-хубавата работа на света, защото през повечето време просто седеше и играеше карти с още няколко души, които работеха за Шашанк Малхотра. Когато го потърсеха да свърши нещо, то винаги беше интересно и често доста трудно. Сегашната му задача не беше по-различна. Трябваше да се отърве от млада американка на име Дженифър Ернандес. Трудната част беше, че нямаше представа как изглежда тя. Знаеше само, че е отседнала в хотел „Амал палас“. Не беше известно колко време ще остане там, така че той не разполагаше с достатъчно време да я наблюдава и да проучи навиците й. Заповедите на Шашанк бяха да приключи бързо.

С гърмяща от уредбата съвременна, вдъхновена от Боливуд музика, Дхавал, облечен с черна, разкопчана до гърдите риза, и няколко златни вериги, окачени на врата, подкара любимия си мерцедес Е класа по автоалеята на „Амал палас“ и стигна до навеса пред хотела. В заключената жабка на автомобила имаше автоматична берета, снабдена с триинчов заглушител — един от многото му пистолети за еднократна употреба. Едно от основните правила в работата на Дхавал беше, че след като нанесе удар, пистолетът или изчезва, или остава на местопрестъплението. Навремето, когато го наеха на работа, Шашанк се беше оплакал, че този му навик е твърде скъп, но Дхавал настоя и дори заплаши, че ще напусне, ако не му позволят да се придържа към него. Накрая Шашанк се примири. В Индия беше много по-лесно да се купят пистолети, отколкото да се намерят хора с биографията на Дхавал.

Той беше роден в малкото градче Раджастан и се беше записал в армията, за да избяга от безжалостната хватка на провинциалния живот. Това решение до огромна степен промени живота му. Той обикна армейския живот и тръпката от възможните разрешени убийства. Кандидатства и беше приет в новосформираните Индийски специални сили, като естествено накрая го взеха за Черна котка[1] в елитната Индийска служба за охрана. Кариерата му се развиваше стремително, поне докато не влезе в истински бойни действия по време на кашмирските операции през 1999 година. По време на един нощен рейд срещу заподозрени бунтовници, подкрепяни от Пакистан, той демонстрира такава необуздана жестокост, убивайки 17 заподозрени, които се опитваха да се предадат, че командването го определи като неудобен пасив и го отстрани от операцията. Месец по-късно той беше освободен от служба.

За късмет на Дхавал неговата история, която Националната служба за охрана се опитваше да не раздухва, се появи на радара на Шашанк Малхотра, който скоростно разширяваше своите бизнес интереси, създавайки си многобройни врагове. Шашанк остро се нуждаеше от някой с обучението и манталитета на Дхавал, затова се опита да наеме бившия агент от тайните служби, а останалото вече беше история.

Когато портиерът на „Амал палас“ се приближи, държейки в ръка папката със стикери за паркиране, Дхавал свали прозореца си.

— Колко време ще останете? — попита портиерът. Той беше доста зает, тъй като все повече бизнесмени пристигаха за сутрешните си срещи.

Дхавал извади една завита на руло пачка рупии и му ги подаде. Те бързо изчезнаха в джоба на алената туника на портиера.

— Бих искал да паркирам тук, близо до изхода. Сигурно ще остана час, час и нещо, но със сигурност по-малко от два часа.

Без да каже нито дума, портиерът посочи на Дхавал последното място за паркиране, което се намираше точно срещу входа на хотела и махна с ръка на следващата кола да се приближи. Дхавал заобиколи колоните, които поддържаха навеса, и се отправи към посоченото място. То беше идеално. Осигуряваше му пряк поглед към входа на хотела и предницата на автомобила му сочеше право към изхода на алеята към улицата.

След като слезе от колата, Дхавал отиде във фоайето и използвайки един от вътрешните телефони, се обади на Дженифър Ернандес. Изчака телефонът да звънне няколко пъти, после се включи секретарят и той затвори. Отиде в главния ресторант и попита метрдотела дали тази сутрин е виждал госпожица Дженифър Ернандес.

— Не, сър — отвърна мъжът.

— Трябва да се срещна с нея, а нямам представа как изглежда. Бихте ли могли да ми помогнете?

— Красива млада жена, средна височина; тъмна, гъста, дълга до раменете коса; хубава фигура. Обикновено се облича с тесни дънки и памучни тениски.

— Впечатлен съм — каза Дхавал. — Описанието е далеч по-пълно, отколкото очаквах. Благодаря ви.

— Признавам, че най-добре запомням привлекателните жени — каза метрдотелът с усмивка и намигване, — а тя наистина е много привлекателна.

Дхавал излезе от ресторанта, леко объркан. Едва минаваше осем часът, а Дженифър не беше в стаята си, нито в някое от заведенията. Той се спря в центъра на фоайето и се огледа в търсене на някой, който да отговаря на описанието на метрдотела, но без успех. След това отклони поглед към големия панорамен прозорец и видя десетина души, които плуваха в басейна.

Дхавал излезе от хотела и отиде да провери плувците. Имаше две млади жени. Едната имаше средно дълга кестенява коса, но фигурата й не можеше да се нарече хубава. Втората беше руса, което веднага я елиминираше. Дхавал се върна в хотела, за да провери в спа салона и фитнеса. Там завари само двама души, които се потяха на уредите, но и двамата бяха мъже.

Леко обезкуражен, Дхавал се върна във фоайето и се приближи към гишето за транспортни услуги. Служителят на хотела, който отговаряше за него, се наричаше Самарджит Рао. Сам, както го наричаха всички, получаваше тайно заплата от Шашанк Малхотра. Когато разни бизнесмени му идваха на гости в Делхи, Шашанк обикновено ги настаняваше в „Амал“ и често смяташе за важно да знае къде ходят тези хора.

— Господин Наранг — произнесе с уважение Сам. — Намасте. — Сам знаеше кой е Дхавал и с право се страхуваше от него.

— Има една млада жена, доста привлекателна, поне според метрдотела, която е регистрирана тук, в хотела. Казва се Дженифър Ернандес. Познаваш ли я?

— Да. — Сам нервно се огледа. Имаше още няколко служители на хотела, които знаеха кой е Дхавал.

— Някой трябва да ми я покаже. Можеш ли да ми помогнеш?

— Разбира се, сър. Щом се върне.

— Извън хотела ли е?

— Да, видях я да излиза още преди осем.

Дхавал въздъхна. Надяваше се да я види достатъчно рано, за да може когато излезе, да я последва.

— Добре, ще я почакам — рече той. — Ще си взема вестник и ще седна ей там, до стената. — Той посочи няколкото свободни фотьойла. — Когато се появи, ми дай знак.

* * *

Събуждането по телефона в осем и петнайсет изтръгна Нийл от дълбокия му сън и той се обади с паника в гласа, без да съзнава точно къде се намира. Но главата му бързо се проясни и той благодари на оператора, след което пъргаво скочи от леглото. Първото нещо, което направи, беше да дръпне завесите и да погледне към замъглената слънчева светлина. Точно под прозореца му беше басейнът, в който плуваха неколцина души. Нийл смяташе да направи същото по-късно през деня. Щеше да се отрази добре на безпокойството и умората от часовата разлика.

С нарастващо нетърпение той се шмугна в банята и се пъхна под душа. Изми си зъбите, среса косата си надве-натри и си облече чиста тениска и дънки. След като се приготви, седна на ръба на леглото и натисна бутона на оператора с треперещ пръст. Идеята му беше да се престори, че се обажда от Лос Анджелис и по време на разговора да се опита да разбере плановете й за деня. След като се сдобиеше с тази информация, щеше да реши как да я изненада.

Като че ли мина цяла вечност.

— Хайде де! — изръмжа нетърпеливо той. Когато отсреща най-накрая се обадиха, той поиска да го свържат с Дженифър. В слушалката се разнесе сигналът на позвъняването. Вълнението му нарастваше, докато очакваше всеки миг да чуе гласа й.

След повече от десетина позвънявания Нийл се убеди, че тя няма да вдигне, затова остави слушалката. След това опита на мобилния й телефон, но още след първото позвъняване се задейства гласовата й поща, което предполагаше, че не го е включила. Затвори. Леко разочарован, започна да обмисля следващата си стъпка. Съществуваше някаква вероятност да е под душа, затова реши отново да й се обади след десетина минути, но през това време просто не можеше да стои на едно място. Взе ключа от стаята си, излезе и се спусна във фоайето. Помисли си, че Дженифър може би закусва в някое от заведенията.

Ресторантът беше почти пълен и докато Нийл чакаше на опашката, за да говори с метрдотела, очите му изучаваха пълните маси. В лявата половина на най-високото ниво, точно до задната стена, се намираше отрупана шведска маса.

Вдясно, няколко нива по-долу, панорамните прозорци гледаха към градината и басейна. Нийл отново изпита разочарование — Дженифър не се виждаше никъде.

— Колко души? — попита метрдотелът, когато дойде редът на Нийл.

— Само един — отвърна той.

Докато метрдотелът взимаше меню, за да го даде на сервитьорката, Нийл го попита:

— Дали случайно не познавате една от гостенките на хотела на име Дженифър Ернандес? Тя е…

— Познавам я — отвърна метрдотелът. — А вие сте вторият, който я търси тази сутрин. Все още не е слязла за закуска.

— Благодаря ви — отвърна обнадеждено Нийл. Сигурно е била под душа преди, когато я беше потърсил. Той тръгна след сервитьорката към една маса за двама до прозореца, но не седна. — Къде е най-близкият телефон?

— В коридора има няколко — отвърна младата жена и посочи с пръст.

Нийл й благодари и забърза натам. Пулсът му отново се ускори, което го изненада. Не очакваше да е чак толкова развълнуван. Дали не беше привлечен по-силно от Дженифър, отколкото беше склонен да признае. Когато операторът вдигна, Нийл отново помоли да го свържат със стаята на Дженифър. Уверен, че този път ще се свърже с нея, той започна да обмисля какво да бъде първото му изречение. Но се оказа, че не се нуждае от такова. Както и преди, телефонът продължи да си звъни.

Най-накрая Нийл затвори. Разочарованието му беше огромно. Този път го връхлетя лека параноя — ами тя е била предупредена за пристигането му и сега умишлено го избягва?

— Това е смешно — промърмори Нийл, когато здравият разум надделя.

Реши, че наред е една обилна закуска, и тръгна обратно към масата си. Запита се дали отсъствието на Дженифър не беше свързано по някакъв начин с другия мъж, който я е търсил, и в този момент с изненада осъзна още нещо. Изпитваше ревност.

Нийл се настани на масата така, че да вижда входа, реши какво ще поръчва и махна на сервитьорката.

* * *

Инспектор Нареш Прасад вкара своя бял „Амбасадор“ в алеята към хотел „Амал палас“ и даде газ към входа. Наближаваше девет сутринта и алеята беше пълна с автомобили, които пристигаха и оставяха своите пътници бизнесмени.

Когато дойде ред на Нареш, единият от облечените в бляскава униформа и тюрбан портиери му махна да се придвижи напред, след което протегна ръка, за да го спре. Той отвори вратата, изпъна се и поздрави Нареш, който слизаше от колата.

Преминавал и преди през този ритуал, Нареш отвори портфейла си и показа полицейската си карта. Протегна ръката си напред, за да може впечатляващо високият портиер да я прочете и да свери снимката. Сценката се стори доста забавна на Нареш, тъй като той беше дребният в случая. Високият метър и шейсет полицейски инспектор правеше почти двуметровия сикх да изглежда като великан.

— Искам да паркирате колата до входа, за да бъде готова за бързо тръгване, ако се наложи — каза Нареш.

— Да, инспектор Прасад — отвърна портиерът, което показваше, че беше прочел внимателно картата на Нареш. Той щракна с пръсти към един от униформените прислужници, които паркираха колите, и му показа къде да паркира.

Докато изкачваше няколкото стъпала към двойната врата на хотела, Нареш смутено се опитваше да изглежда колкото се може по-висок, минавайки покрай група гости на хотела, които очакваха транспорта си. Щом влезе вътре, Нареш огледа обширното фоайе и се опита да реши как да процедира нататък. След миг колебание стигна до извода, че най-логичната стъпка е да потърси помощта на консиержа. Тъй като не искаше да прави сцени, той изчака, докато двамата консиержи се занимаваха с неколцина гости на хотела, които си правеха резервации за вечеря.

— Какво мога да направя за вас, сър? — попита го единият от официално облечените мъже с очарователна усмивка.

Нареш остана впечатлен. Мъжът и колегата му вършеха всичко с усърдие, което предполагаше, че те наистина обичат работата си — нещо, с което Нареш се сблъскваше рядко в необятната индийска сфера на услугите, с която ежедневно си имаше работа.

Нареш извади полицейската си карта, стараейки се да не бие на очи.

— Интересува ме една от гостенките на хотела. Нищо сериозно, просто формалност. Единственото, което ни вълнува, е нейната безопасност.

— Как можем да ви помогнем, инспекторе? — попита единият консиерж, понижавайки глас. Името му беше Сумит.

Вторият също беше видял полицейската карта на Нареш, и след като приключи работата си с един от гостите, се наведе към тях, за да се включи в разговора. Казваше се Лакши.

— Някой от вас познава ли една млада американка, гостенка на хотела, на име Дженифър Ернандес?

— О, да! — каза Лакши. — Една от най-приятните, най-привлекателни гостенки, смея да добавя. Досега е идвала само за да поиска карта на града. Аз я обслужих.

— Държи се много приятелски — добави Сумит. — Когато минава покрай нас, винаги се усмихва.

— Виждали ли сте я днес?

— Да — каза Сумит. — Напусна хотела преди около четирийсет минути. Ти беше отишъл някъде — каза той на Лакши в отговор на въпросителното изражение на лицето му.

Нареш въздъхна.

— Колко жалко. Сама ли беше, или с някого?

— Беше сама, но не знам дали отвън не я е чакал някой.

— Как беше облечена?

— Обикновено: с памучна блузка и дънки.

Нареш кимна, премисляйки възможностите си.

— Изчакайте да попитам портиерите. Може да си я спомнят. — Сумит излезе иззад гишето и забърза към изхода.

— Държи се така, сякаш му е приятно — рече Нареш, наблюдавайки консиержа през стъклото на врата.

— Винаги — отвърна Лакши. — Да не би младата дама да е направила нещо нередно?

— Нямам право да ви кажа.

Лакши кимна, леко смутен от проявата си на любопитство.

Те наблюдаваха как Сумит и единият от сикхите разговарят, ръкомахайки. След това Сумит влезе вътре.

— Изглежда е отишла до хотел „Империал“, ако говорим за същата жена, а аз съм сигурен, че става въпрос за нея.

Двама британци на средна възраст се приближиха до гишето. Нареш отстъпи встрани. Докато англичаните разпитваха за подходящ ресторант в старата част на Делхи, Нареш обмисляше следващите си действия. Първоначално смяташе да отиде до „Империал“, но след това размисли, осъзнавайки, че е минал близо час, откакто обектът му беше излязъл. Можеше да я изпусне, особено след като никой не беше сигурен, че това е била тя. В крайна сметка реши да остане в „Амал“ с надеждата, че не е излязла за целия ден и скоро ще се върне. Тук поне имаше кой да я разпознае.

— Благодаря ви за помощта — усмихна се англичанката, след като Сумит й подаде листче с резервация за обяд. Щом тя и съпругът й се отдалечиха, Нареш се върна на предишното си място до бюрото.

— Ето какво — каза той. — Ще седна тук, във фоайето. Ако госпожица Дженифър влезе, ще ви помоля да ми направите знак.

— С удоволствие, инспекторе — кимна Сумит.

Лакши също кимна утвърдително.

* * *

Дженифър гледаше Рита Лукас, която седеше срещу нея, впечатлена от самообладанието й. Беше слаба, бледа жена, пълна противоположност на съпруга си. Проявяваше някакво срамежливо, отчаяно неподчинение пред лицето на трагедията, която я бе сполетяла.

— Той беше добър човек — каза тя. — Макар да не можеше да контролира апетита си. Опитваше се, трябва да му го призная, но не можеше, въпреки че се срамуваше от вида си.

Дженифър кимна. Явно беше, че жената има нужда от човек, пред когото да сподели. Всъщност, налагаше се впечатлението, че тъкмо Рита е била засрамената и тя го е подтикнала към операцията на стомаха, довела до смъртта му.

По-рано Рита й беше признала, че от болницата се опитали да я притиснат да вземе решение по въпроса за тялото. В началото просто й предложили да го кремират или балсамират, но след това ставали все по-настойчиви. И ако не била разговаряла първо с Дженифър, сигурно щеше да се предаде и да им позволи да го кремират.

— Всъщност онова, което ми повлия най-силно, беше неспособността им да ми обяснят причината за смъртта — каза тя. — Първо говореха за най-обикновен сърдечен удар, после за сърдечен удар и инсулт, а най-накрая за сърдечен удар, предизвикал инсулт. Изглежда не бяха наясно какво точно е станало. Когато предложих да му направят аутопсия, те направо откачиха; е, поне асистентът по случая се вбеси. Хирургът не изглеждаше особено обезпокоен.

— Споменаха ли дали е започнал да посинява по време на сърдечния пристъп? — попита Дженифър.

— Да, хирургът спомена — отвърна Рита. — Каза, че когато започнал да обдишва, посиняването се разнесло, което го накарало да повярва, че ще успее да го реанимира.

Тя замълча за миг, преди да попита:

— А вашите приятели патолози, които идват, за да помогнат в случая с баба ви? Споменахте, че биха могли да погледнат и моя съпруг. Възможно ли е това да стане?

— Все още не са пристигнали, така че не съм разговаряла с тях. Но съм сигурна, че ще се съгласят.

— Ще ви бъда много благодарна. Трябва да знаем причините за нещастния край. Дължим поне това на любимите си хора. А след всичко, което ми разказахте, подозренията ми се засилиха още повече.

— Когато пристигнат довечера, ще ги попитам и утре ще се свържа с вас — обеща Дженифър.

Рита въздъхна и очите й се напълниха.

— Чувствам се ужасно изморена. Може би е по-добре да се прибера в стаята си. За щастие, открих две таблетки ксанакс в чантата си. Точно сега се нуждая от една.

Двете жени се изправиха и спонтанно се прегърнаха. Дженифър се изненада колко слаба беше Рита. Имаше чувството, че ако стисне по-силно, може да счупи някоя кост.

Сбогуваха се във фоайето. Дженифър обеща да се обади на сутринта, а Рита й благодари за това, че я е изслушала. После се разделиха.

Когато излезе от хотела, Дженифър без колебание реши да се прибере в „Амал“ с истинско такси, а не с авторикша.

[1] Членовете на Индийската служба за охрана се наричат „Черни котки“ заради черните памучни униформи и шлемове. — Б.пр. ↑

Глава 25

18 октомври 2007 г.

Четвъртък, 9:45 часа

Ню Делхи, Индия

По време на сравнително краткото пътуване до „Амал палас“ Дженифър установи, че няма особена разлика от пътуването с авторикша, с изключение на страничните врати, които поне оставяха впечатлението за някаква сигурност. Шофьорът на таксито беше също така агресивен като онзи на авторикшата, но превозното средство не беше чак толкова маневрено.

След като погледна часовника си, Дженифър си помисли, че наистина трябва да разгледа някои от забележителностите преди обяд, а следобеда да мине през фитнес залата и да отиде на басейн. След закуската с Рита беше още по-убедена, че става нещо странно, но не искаше да мисли само за това. Погледна през прозореца и установи, че гъстият трафик, характерен за сутрешния час пик, беше започнал да се разрежда. Вместо рязко спиране и рязко потегляне този път имаше намаляване и ускоряване, което означаваше, че времето е подходящо да обиколи града.

Когато се прибра в хотела, дори не се качи в стаята си. Обади се на Лусинда Бенфати от телефона във фоайето.

— Надявам се, че не съм подранила — каза извинително тя.

— О, не, за бога! — отвърна Лусинда.

— Току-що закусвах с жената, чийто съпруг почина тази нощ.

— Можем да разберем скръбта й.

— И не само нея. Ситуацията наподобява нашите случаи. И отново CNN имаха информация, преди близките да са научили.

— Това означава три смъртни случая — заяви Лусинда. Беше шокирана. — При два би могло да се говори за случайно съвпадение; но за три в три последователни дни…

— Това си мисля и аз.

— Нямам търпение да пристигнат вашите приятели, съдебните патолози.

— Аз също, но не смея да направя нищо, преди да са дошли. Днес ще се опитам да не мисля за това. Дори ще се държа като типичен турист. Искате ли да ме придружите? Не съм особено придирчива към онова, което ще разглеждам. Просто искам да се разсея малко.

— Идеята е добра, но не е за мен. Не мога да го направя.

— Сигурна ли сте? — попита Дженифър.

— О, да.

— Вижте ме, твърдя, че искам да се разсея, а пак се сещам, че исках да ви задам няколко въпроса. Успяхте ли да се свържете с приятеля ви в Ню Йорк и да го попитате за часа, когато смъртта на Хърбърт е била обявена по CNN?

— Да, свързах се — отвърна Лусинда. — Записах си го някъде. Изчакайте за момент.

Дженифър чу как жената мести разни неща по масата и си мърмори под носа. След около минутка се обади отново.

— Намерих го. Записала съм го на гърба на един плик. Било е малко преди единайсет сутринта. Спомня си го, защото пуснал телевизора, за да гледа предаване, което трябвало да започне в единайсет.

— Добре — отвърна Дженифър, докато си записваше часа. — Имам и една молба към вас, може ли?

— Разбира се.

— Обадете се на нашата приятелка Варини и я попитайте в колко часа е издаден смъртният акт или ако смятате да ходите там, я помолете да ви го покаже. Не забравяйте, че имате право на това. Часът ме интересува и ще ви кажа защо. Научих за смъртта на баба ми около седем и четиридесет и пет сутринта лосанджелиско време, което е около осем и петнайсет вечерта тукашно. Когато поисках да видя смъртния акт, вътре пишеше десет и трийсет и пет вечерта, което е най-малкото любопитно. Часът на смъртта й е обявен по-късно, отколкото беше съобщено по телевизията.

— Това е интересно! Като че ли някой е знаел, че ще умре, много преди това наистина да се случи.

— Точно така — потвърди Дженифър. — Разбира се, може да се получи някакво объркване, и някой тук, в Индия, да е написал десет и трийсет и пет вместо девет и трийсет и пет — но дори и така да е, времето пак не е достатъчно, за да могат CNN да получат информацията, да я потвърдят, да подготвят репортаж за медицинския туризъм и да го излъчат в ефир.

— Съгласна съм с вас; с удоволствие ще се постарая да го разбера.

— И още нещо, последното — каза Дженифър. — Когато баба ми е била открита мъртва, тя е била посиняла. Нарича се цианоза. След сърдечен удар понякога крайниците на пациентите посиняват, върховете на пръстите, например, но не и цялото тяло. Като се имат предвид многото съвпадения между случаите на баба ми и Хърбърт, бих искала да разбера дали той също е имал посиняване.

— Кого да попитам?

— Сестрите. Те са хората, които знаят какво се случва в болницата. Или студентите по медицина, ако има такива.

— Ще се опитам.

— Извинявайте, че ви товаря с подобни задачи.

— Всичко е наред. Дори ще ми се отрази добре. Няма да ми позволи да се поддам на мъката.

— Щом не искате да се разходим, какво ще кажете за вечеря? Ще посрещнете ли синовете си на летището, или ще ги изчакате тук, в хотела?

— Ще отида до летището. А що се отнася до вечерята, може ли да се разберем по-късно?

— Разбира се — отвърна Дженифър. — Ще ви се обадя следобед.

След като си казаха довиждане, Дженифър затвори телефона и отиде до гишето на консиержа. Искаше да започне обиколката на града. За съжаление, отпред се беше събрала опашка и се наложи да изчака. Когато дойде нейният ред и тя застана пред човека, реакцията му я смути. Той се държеше така, сякаш вижда стар приятел. А на всичкото отгоре дори не беше същият, който й бе дал картата на града.

— Бих искала да се посъветвам — започна Дженифър, докато го гледаше в очите.

Вместо да отвърне на погледа й, той непрекъснато хвърляше погледи към фоайето и накрая дори самата тя се обърна, за да види какво става. Не забеляза нищо необичайно.

— Какво ви интересува? — попита мъжът, най-накрая концентрирайки се.

— Бих искала да разгледам града — каза тя. Забеляза, че името му е Сумит. — Какво бихте ми препоръчали да видя за два-три часа?

— Посещавали ли сте стария Делхи?

— Нищо не съм посещавала.

— Тогава определено ви го препоръчвам — каза Сумит, протягайки ръка към картата на града. Разгъна я със заучено движение и я приглади върху бюрото.

Дженифър я погледна. Беше същата като онази, която беше получила предишния ден.

— Това е Стария Делхи — каза Сумит, сочейки с показалец.

С крайчеца на окото си Дженифър забеляза как мъжът маха над главата си, сякаш за да привлече нечие внимание. Тя се обърна, за да види за кого е предназначен жеста му, но като че ли никой не реагира. Дженифър отново погледна консиержа. Изглеждаше леко смутен и рязко свали ръка, като хлапе, хванато да бърка в бурканчето със сладко.

— Извинете — каза Сумит. — Опитвах се да поздравя стар приятел.

— Няма нищо — отвърна тя. — Какво трябва да видя в Стария Делхи?

— Червения форт със сигурност — отвърна той, връщайки се към картата. После взе пътеводителя и го разтвори на съответната страница. — След Тадж Махал в Агра това е може би най-интересното нещо в Индия. На мен особено много ми харесва Диван-и-аам[1].

— Звучи обещаващо — усмихна се Дженифър.

— Добро утро, госпожице Ернандес — кимна й вторият консиерж, приключвайки с настоящия си клиент в очакване на следващия. Точно той й беше дал карта на града предишния ден.

— Добро утро — отвърна тя.

— Госпожица Ернандес отива да разгледа Стария Делхи — каза Сумит на Лакши.

— Ще ви хареса. — Лакши подкани с ръка следващия гост на хотела да се приближи.

— А след Червения форт? — попита Дженифър.

— Препоръчвам ви да посетите джамията Джама Масджид, построена от същия владетел. Тя е най-голямата в Индия.

— Има ли близо до тях пазар? — попита Дженифър.

— Не просто пазар, а Пазарът. Това е най-очарователният лабиринт от тесни улички, където можете да си купите всичко. Магазинчетата са малки и са собственост на продавачите, така че можете да се пазарите. Прекрасно е. Препоръчвам ви да се разходите из пазара, да си купите нещо, ако ви хареса, а после да обядвате в чудесния ресторант на Карим — каза Сумит, посочвайки мястото на картата. — Ресторантът с най-автентичната моголска кухня в Ню Делхи.

— Дали ще е безопасно? — попита Дженифър. — Не ми се иска стомахът ми да се разстрои.

— Абсолютно. Познавам метрдотела. Ще му се обадя да го предупредя, че може да се отбиете. Ако отидете, попитайте за Амит Сингх. Той ще се погрижи за вас.

— Благодаря ви. Звучи ми добре. — Тя се опита да сгъне картата до първоначалния й вид.

Сумит я взе от ръцете й и я сгъна професионално.

— Мога ли да ви попитам как смятате да стигнете до Стария Делхи?

— Все още не съм решила.

— Бих ви препоръчал да вземете някоя от хотелските коли. Ще ви подсигурим шофьор, който владее английски, а колата ще е с климатик. Малко по-скъпа е от такси, но шофьорът ще остане с вас, макар не и когато посещавате паметниците на културата или пазара. Много от гостенките ни го намират за изключително удобно.

Дженифър хареса идеята. Тъй като това можеше да се окаже единствената й разходка из града, тя реши да я направи както трябва. Имаше нужда да се поразсее.

— Казвате, че не излиза много по-скъпо от такси? — попита тя за по-сигурно.

— Точно така, ако наемате такси на час. Услугата е само за гости на хотела.

— Какво трябва да направя? Би било чудесно, ако точно сега имате свободен автомобил.

Сумит посочи към едно подобно на неговото гише, което се намираше точно до входа на хотела.

— Това е гишето за транспортни услуги, а колегата, който е облечен със същата униформа като моята, е транспортният мениджър. Гарантирам ви, че ще ви помогне по най-добрия начин.

Тя си проправи път през тълпата от хора, които влизаха и излизаха от хотела, и се приближи до транспортното гише. Не забеляза оплешивяващия кръглолик мъж, по-нисък с около десетина сантиметра от нея, който стана от фотьойла в центъра на фоайето и се приближи до гишето на консиержите. Видя го няколко минути по-късно, докато транспортният мениджър приключваше телефонния си разговор. Обърна му внимание единствено защото разговаряше с един от високите портиери с тюрбани, от което изглеждаше много по-нисък, отколкото беше в действителност.

— Мога ли да ви помогна? — попита транспортният мениджър и затвори телефона.

Когато се зае да му обяснява, тя забеляза, че мъжът реагира по същия начин като консиержа: сякаш вижда стар приятел. Какво ставаше тук? Да не би нещо във външния й вид да не беше наред?

— Мога ли да ви помогна? — повтори мъжът.

Дженифър видя, че името му е Самарджит Рао. Със сигурност не си спомняше да са разговаряли.

— Срещали ли сме се? — попита тя.

— За съжаление не и лично. Но аз уредих превоза ви от летището, когато пристигнахте във вторник вечерта, освен това знам, че ще отидете тази вечер до летището с колата, която ще вземе вашите приятели. Управата ни окуражава да запомняме имената и лицата на нашите клиенти.

— Наистина съм впечатлена — вдигна вежди Дженифър. След това го попита колко ще струва да наеме кола и шофьор за около три часа и дали в момента разполагат с шофьор, който говори английски.

Самарджит й каза цената, която се оказа много по-ниска, отколкото беше очаквала. Тя отвърна, че веднага щом се освободи кола с английскоговорещ шофьор, ще я вземе. Пет минути по-късно я изпратиха пред хотела с уверението, че от гаража са й осигурили мерцедес. Освен това научи, че името на шофьора е Ранджит Басока и сикхът портиер ще бъде уведомен, за да я упъти към правилната кола.

Докато стоеше навън и чакаше, тя наблюдаваше тълпата от хора от различни националности, но не обърна специално внимание на облечения в черно мъж с няколко златни ланеца около врата, който излезе от хотела, проправи си път през тълпата и се качи в черен мерцедес. Нито забеляза, че той не запали колата, а остана да седи вътре, барабанейки с пръсти по волана.

* * *

— Ще желаете ли още кафе? — попита сервитьорката.

— Не, благодаря — отвърна Нийл. Той сгъна вестника, изправи се и се разкърши. Закуската беше великолепна. Шведската маса беше една от най-богатите, които бе виждал, и успя да опита почти от всичко. След като разписа чека си, той излезе в пълното фоайе, питайки се с какво да се заеме. Зърна гишето на консиержите и реши да започне оттам.

Мина известно време, преди да му дойде редът.

— Отседнал съм тук… — започна той.

— Разбира се — прекъсна го Лакши. — Вие сте сахиб Нийл Маккългън, предполагам.

— Откъде знаете името ми?

— Когато идвам сутрин, ако разполагам с достатъчно време, се запознавам с новите гости. Е, правя и грешки понякога, но обикновено съм прав.

— Тогава сигурно познавате госпожица Дженифър Ернандес.

— Разбира се. Познавате ли я?

— Да. Тя не знае, че съм тук. Това е един вид изненада.

— Момент само — каза Лакши, заобикаляйки бюрото. — Изчакайте тук — добави той, преди да хукне към вратата.

Нийл озадачено го проследи с поглед как се приближава до единия облечен в пъстроцветни дрехи портиер. Те размениха няколко думи и Лакши изтича обратно. Беше се задъхал леко.

— Съжалявам — каза той на Нийл. — Госпожица Ернандес беше тук само допреди няколко минути. Реших, че ще успея да я хвана, но тя току-що се е качила в колата си.

Лицето на Нийл просветна.

— Била е тук, при вас, само преди няколко минути?

— Да. Чудеше се какво да разгледа в града. Препоръчахме й Червения форт в Стария Делхи, джамията Джама Масджид и Делхийския пазар, където би мота да обядва в ресторанта на Карим.

— В този ред.

— Да, така че ако побързате, мисля, че ще можете да я хванете в Червения форт.

Нийл тръгна към изхода и тогава се обади и вторият консиерж:

— Тя използва кола на хотела. Черен мерцедес. Поискайте номера му от транспортния мениджър. Може да ви помогне.

Нийл кимна и махна с ръка, че е чул, след което се запъти към транспортното гише. Там взе номера на колата и телефонния номер на шофьора и хукна да си търси такси.

* * *

Дженифър беше много доволна, че позволи на консиержа да я убеди да вземе една от хотелските коли за разходката си. Щом се отпусна в удобния климатизиран мерцедес, тя се почувства така, сякаш е на друга планета. Не можеше да става сравнение с авторикшата или обикновеното такси. Първите петнайсетина минути просто се наслаждаваше на уличния спектакъл с фантастичната му колекция от превозни средства, тълпи от хора и животни — от почиващи си маймуни до отегчени крави. Дори успя да зърне първия от идването си индийски слон.

Шофьорът, Ранджит, беше облечен с удобна, отлично изгладена тъмносиня униформа. Въпреки че говореше английски, акцентът му беше толкова силен, че Дженифър почти нищо не разбираше. Направи няколко опита, докато той й обясняваше забележителностите, покрай които минаваха, но накрая се отказа и се примири с обикновеното поклащане на глава, придружено с „Колко интересно“ или „Това е чудесно“. Най-накрая отвори пътеводителя на раздела за Червения форт. След няколко минути шофьорът забеляза, че се е съсредоточила върху книгата, и млъкна.

В продължение на половин час тя чете за архитектурата и беше толкова погълната от историята на форта, че не обръщаше внимание на трафика по пътя. Не забеляза и двата автомобила, които следваха нейния: единият — бял амбасадор, а другият — черен мерцедес. Понякога те се приближаваха много близо, особено при светофари или задръствания. Друг път изоставаха назад, но никога не я изпускаха от поглед.

— Скоро ще видите Червения форт от дясната ни страна — обади се Ранджит, — точно зад светофарите.

Дженифър вдигна поглед от пътеводителя, където вече четеше за Джама Масджид. Още от пръв поглед се виждаше, че Стария Делхи е значително по-населен от Новия, както с хора, така и с превозни средства, най-вече с велорикши и теглени от животни каруци. Освен това имаше много повече отпадъци. Улиците бяха много оживени, хората се подстригваха или бръснеха, търсеха медицинска помощ, бърза закуска, масажи, почистваха си ушите, даваха дрехите си за пране, а обувките — за поправка и си лекуваха зъбите — всичко това на открито, със съвсем малко оборудване. Бръснарят например разполагаше само с един стол, малко, напукано огледало, няколко инструмента, леген с вода и чаршаф.

Дженифър гледаше като хипнотизирана. Целият живот, който на запад се криеше зад затворени врати и спуснати пердета, тук течеше на открито. Тя се почувства визуално претоварена. Всеки път, когато зърваше някакво оживление и искаше да попита шофьора какво правят хората и защо го правят на открито, тя виждаше нещо още по-изненадващо.

— Ето го Червения форт — обяви гордо Ранджит.

Дженифър погледна към чудовищната назъбена постройка от червен пясъчник, много по-грамадна, отколкото си беше представяла.

— Огромна е — успя да каже само тя. Гледаше я слисано. Докато минаваха покрай западната стена имаше чувството, че тя продължава с километри.

— Входът се намира точно вдясно. — Ранджит посочи напред. — Нарича се Портата Лахор. Тук нашият министър-председател произнася речта си по случай Деня на независимостта.

Дженифър не го слушаше. Червения форт беше поразителен. Докато четеше за него си беше представяла нещо с размерите на нюйоркската Обществена библиотека, но това тук бе много по-голямо и архитектурата му се отличаваше с великолепна екзотика. За да го обходи целия, щеше да й отнеме цял един ден, а не час и нещо, както беше възнамерявала.

Ранджит зави към паркинга пред Портата Лахор. В единия му край бяха паркирани няколко огромни туристически автобуса. Ранджит ги подмина и спря до магазините за сувенири.

— Ще ви изчакам тук — каза той и посочи към група тежки дървета, които осигуряваха поне някаква сянка. — Ако се нуждаете от мен, просто ми звъннете и аз веднага ще дойда.

Дженифър взе визитката, която шофьорът й подаде, но не каза нищо. Тя гледаше към огромната крепост и осъзнаваше колко е безнадеждно да се опита да види всичко в Червения форт за един час. Със сигурност щеше да пропусне много. Към това се прибавяше и умората от часовата разлика, която все още усещаше, спокойствието, което й беше предложил автомобилът и осъзнаването, че не си пада чак толкова по разглеждането на забележителности. Наистина предпочиташе хората. Ако зависеше от нея, би предпочела да се среща с нови хора, вместо цял ден да обхожда древни крепости. Много повече я интересуваше уличният спектакъл, част от който беше зърнала през прозореца на колата.

— Нещо не е наред ли, госпожице Ернандес? — попита Ранджит. След като й подаде визитката си, той не сваляше поглед от нея.

Тя дори не помръдна от мястото си.

— Не — отвърна Дженифър. — Просто промених намеренията си. Близо ли сме до пазара?

— О, да — рече Ранджит. Той вдигна ръка и посочи улицата, която минаваше покрай Червения форт. — Целият район на юг от „Чандни Чок“, главната улица покрай крепостта, е пазар.

— Има ли някое удобно място, където да паркирате, за да мога да се разходя из пазара?

— Разбира се. До джамията Джама Масджид има паркинг, тя е в южния край на пазара.

— Да идем там — каза Дженифър.

Ранджит направи рязък завой и потегли обратно по пътя, по който бяха дошли, вдигайки облак жълтеникав прах. Освен това натисна клаксона, когато се наложи да заобиколи някакъв мъж, облечен в черно, понесъл яке в ръка. Но Ранджит не можа да види как един по-нисък мъж, който беше застанал до павилиона за безалкохолни, захвърля кутия газирана вода и хуква към колата си.

— „Чандни Чок“ улица ли е, или квартал? — попита Дженифър. Отново беше отворила пътеводителя си. — Малко е объркващо.

— И двете — засмя се Ранджит. Въпреки че беше спрял на червен светофар, той отново натисна клаксона, когато едно такси зави към паркинга пред Портата Лахор много по-рязко от нормалното, размина се на косъм от сблъсък с лимузината и отново бързо ускори. Ранджит размаха юмрук и изкрещя няколко думи на хинди, за които Дженифър бе убедена, че не се използват по време на официални срещи.

— Извинете — каза Ранджит.

— Няма нищо. — Тя също се беше стреснала от действията на таксито.

Светлините на светофара се смениха и Ранджит даде газ по широкия булевард с много платна „Нетаджи Субхаш Марг“, който завиваше на юг покрай Червения форт.

— Някога возили ли сте се с велорикша, госпожице Ернандес?

— Не, не съм — призна Дженифър. — Но съм се возила на авторикша.

— Препоръчвам ви да опитате, особено тези в „Чандни Чок“. Мога да ви уредя една до Джама Масджид, която да ви разходи из пазара. Улиците се наричат гали и са тесни и претъпкани, а катрите са още по-тесни. Ще ви е нужда велорикша; иначе може да се изгубите. Човекът ще може да ви върне в мига, в който пожелаете.

— Сигурно наистина ще се наложи. — Дженифър не беше особено ентусиазирана. Каза си, че трябва да гледа по-авантюристично на нещата.

Ранджит сви вдясно от широкия булевард и веднага попадна в задръстване на тясната улица. Това не беше самият пазар, но покрай улицата бяха наблъскани малки магазинчета, в които се продаваха какви ли не стоки — от кухненски прибори, изработени от неръждаема стомана, до билети за автобуси до Раджастан. Докато колата напредваше бавно, Дженифър можеше да разгледа безбройните лица на местните, отразяващи зашеметяващото разнообразие на етнически групи и култури, които се бяха омесили през вековете, за да създадат населението на днешна Индия.

Тясната улица стигаше до екзотичната джамия Джама Масджид. Ранджит зави вляво към претъпкания паркинг, после изскочи от колата и помоли Дженифър да изчака за миг.

Тя си отбеляза още нещо за индийския манталитет. Въпреки че Ранджит беше оставил колата насред пълния паркинг, като че ли никой от обслужващите паркинга не му обърна внимание. Сякаш колата беше невидима, нищо че блокираше пътя. Представи си добре каква буря щеше да избухне в Ню Йорк, ако там се случи нещо подобно.

Ранджит се върна, следван от една велорикша. Дженифър беше ужасена. Велосипедистът беше слаб като вейка, с хлътнали бузи. Едва ли беше способен да направи няколко крачки, камо ли да задвижи триколката, която щеше да вози петдесет и два килограмовата Дженифър.

— Това е Аджай — каза Ранджит. — Той ще ви разведе из пазара, навсякъде, където поискате да отидете. Препоръчвам ви улица „Дариба Калан“, с бижутерските й магазини. Има и няколко интересни храма, които може да разгледате. А щом решите да се върнете тук, просто му кажете.

Дженифър слезе от колата и неохотно се настани върху твърдата седалка на велорикшата. Не видя дръжки, за които да се хване, което я накара да се почувства уязвима.

Аджай се качи на колелото и завъртя педалите, без да изрече нито дума. За нейна огромна изненада като че ли не му беше особено трудно. Те минаха покрай Джама Масджид и навлязоха в огромния пазар.

* * *

Когато Дхавал Наранг стигна до колата си, паркирана край Портата Лахор, Ранджит вече беше получил зелена светлина от светофара и беше потеглил на юг, за да се влее в трафика от булевард „Чандни Чок“. Дхавал даде газ и успя да стигне до светофара, преди да светне червено. Ускорявайки още, той подкара след хотелската кола, отчаяно опитвайки се да не я изпуска от поглед. Тъй като трафикът беше много натоварен, това не беше лесно, макар че той караше много агресивно в опитите си да ги настигне. Справяше се доста добре, докато някакъв автобус не се вля в потока точно пред него и не блокира изцяло видимостта му.

Дхавал рискува и даде газ, шмугна се пред един камион и успя да заобиколи пълния автобус. За жалост Ранджит вече беше изчезнал. Дхавал намали и започна да оглежда страничните улички, покрай които минаваше. Минути по-късно спря на светофар, пропускайки тълпите пешеходци, които прекосяваха „Нетаджи Субхаш Марг“.

Дхавал беше ядосан и барабанеше нервно по волана, докато чакаше зелена светлина. Първоначално се беше зарадвал, че Дженифър отива в Червения форт, защото беше голям и пълен с туристи, което щеше да му позволи да нанесе удара си и да се смеси с тълпата, без да се притеснява, че ще го заловят. Но след това Ранджит потегли внезапно, без да подскаже по никакъв начин накъде се е запътил или защо.

Когато светофарът светна зелено, Дхавал трябваше търпеливо да изчака колите пред него бавно да ускорят. Когато стигна до ъгъла, той погледна към джамията Джама Масджид и взе бързо решение. Близо до джамията сред гъстия трафик се движеше кола, която приличаше на мерцедеса от „Амал палас“.

Дхавал завъртя рязко волана и навлезе в насрещния трафик, принуждавайки няколко превозни средства да натиснат рязко спирачки. Той стисна зъби в очакване да чуе трясъци от сблъсък, но за щастие се размина само със свирещи гуми, клаксони и гневни викове. Независимо дали колата беше от хотела или не, той беше решен да провери джамията. Ако Дженифър Ернандес не беше там, щеше да се върне в хотела.

Като напредваше бавно по улицата, той най-накрая се озова пред джамията и зави в паркинга. Веднага забеляза паркираната хотелска кола. Бързо хвърли поглед през рамо в обратната посока и успя да зърне Дженифър във велорикшата точно преди да се изгуби в една от претъпканите гали.

* * *

Тъй като знаеше програмата на Дженифър, инспектор Нареш Прасад реши, че тя просто е променила решението си, отказала се е от Червения форт и е отишла направо в Джама Масджид. Макар и да бързаше, той знаеше, че не е необходимо да рискува. В същото време не искаше да я губи от поглед, въпреки че все повече се съмняваше в необходимостта да я следва, докато тя разглежда забележителностите. Интересуваше се повече с кого беше закусвала, отколкото какво смята да посети.

Когато влезе в паркинга и спря колата, тренираното му око забеляза един черен мъж да слиза от мерцедеса си. Човекът беше същият, когото Нареш беше видял само няколко минути по-рано да се впуска с пълна скорост след колата на Дженифър Ернандес, напускаща паркинга на Червения форт. Изпълнен с любопитство, Нареш бързо слезе от колата.

* * *

Нийл се усмихна вътрешно, докато заобикаляше джамията Джама Масджид. Определено се забавляваше страхотно, докато се опитваше да изненада Дженифър и се зачуди какво ли е станало в Червения форт. Когато преди пет месеца беше посетил Индия, голямата крепост беше от любимите му места за разходка, но очевидно Дженифър беше на друго мнение.

Няколко минути по-рано късметът му изведнъж проработи и той я зърна в една велорикша, на път да бъде погълната от лабиринтите на Делхи. Нийл извика на шофьора да спре, хвърли нужната сума на предната седалка и изскочи от таксито, само за да се озове в гъстата тълпа пред входа на джамията. Когато най-накрая се освободи, Дженифър беше изчезнала.

Когато се озова на пазара, той беше принуден да забави ход. В първия момент не можа да открие в коя посока е тръгнала, но след няколко минути ходене отново я зърна. Намираше се на около петнайсетина метра пред него.

* * *

Дженифър изобщо не се забавляваше. Седалката на велорикшата беше твърда, а уличката неравна. На няколко пъти се притесни, че ще падне, когато гумите на колелото попадаха в дупки. Алеите, тесните улички и още по-тесните катри бяха ужасно претъпкани с народ, шумни, френетични, изпълнени с живот и същевременно хаотични. Над главата й като паяжина висяха безброй електрически кабели и водни тръби. Около нея се вихреше симфония от миризми, едновременно прекрасна и отвратителна, включваща освен всичко останало намек за подправки и урина, животински изпражнения и жасмин.

Стиснала здраво седалката, Дженифър си помисли, че ако не беше смъртта на баба й, може би щеше да се забавлява повече. Но случилото се я преследваше въпреки бомбардировката върху всичките й сетива. Макар че понасяше трагедията много по-добре, отколкото си беше представяла преди да пристигне в Индия, тя не можеше да не й се отрази негативно. Затова пазарът й се струваше прекалено мръсен, а хората — прекалено много. Повечето магазини представляваха просто дупки в стените и джунджуриите, които се продаваха в тях, се въргаляха направо на улицата. Въпреки че беше наясно, че тепърва ще стигне до района, където се продават злато и сребро или подправки, тя реши, че видяното й стига. Не беше в настроение.

Тъкмо смяташе да каже на водача, че иска да се върне — дори се беше навела напред, опитвайки се да привлече вниманието му — когато с крайчеца на окото си забеляза някакво движение. Когато се обърна наляво, за да види какво става, тя се озова пред дулото на пистолет. Държеше го мъж с изсечено, слабо, безизразно лице.

След миг всички в тясната уличка чуха стряскащия звук от два последователни изстрела. Онези, които се намираха близо до жертвата, станаха свидетели на страхотната унищожителна мощ на изстрела от упор на деветмилиметровия куршум, който проби черепа и излезе от лявата половина на главата на мъжа. По-голямата част от лявата му буза беше отнесена, оголвайки челюстта.

[1] Голямата зала за публични аудиенции, в която владетелят е разрешавал проблемите на населението. — Б.пр. ↑

Глава 26

18 октомври 2007 г.

Четвъртък, 10:52 часа

Делхи, Индия

За миг времето застина. Всичко утихна. Хората замръзнаха по местата си. Ушите им звъняха от отекналите в тясната уличка изстрели. После, като след връхлетяло торнадо всички се разпищяха и се разбягаха в паника по улиците.

Мършавият шофьор на велорикшата беше един от първите, които хукнаха да бягат. Той направо скочи от триколката и изчезна в една от тесните улички, без дори да придържа дхотите си. Може и да изглеждаше недохранен, но със сигурност имаше силен инстинкт за самосъхранение.

В момента, в който остана на произвола, предното колело на велорикшата рязко се извъртя и триколката политна напред, повличайки Дженифър със себе си. Без да изпуска чантата си, тя се стовари на земята, остъргвайки носа и десния си лакът. Не обърна внимание върху какво пада. Побърза да се втурне заедно с останалите.

Само за няколко секунди пазарът заприлича на приливна вълна от хора, които се носеха напред като вълна, поглъщаща магазините подобно миди. Щом продавачите усетиха, че става нещо, вратите се затръшнаха и ключалките щракнаха, оставяйки стоката на произвола на тълпата.

Дженифър нямаше представа къде отива, остави краката си да я носят накъдето намерят за добре, стига да беше по-надалеч от пистолета. Единственото, за което можеше да мисли, беше образът на човека в черно, целещ се в лицето й. После за части от секундата видя как лявата му буза буквално се изпарява; в един миг беше там, в следващия я нямаше. За тази частица от секундата мъжът й се стори като олицетворение на смъртта.

Тя осъзна, че край нея тичат и други хора, всеки в различна посока, макар че като цяло тълпата се изливаше надолу по улицата и после продължаваше вдясно след първия завой. Вече започваше да се задъхва, когато забеляза няколко души да се шмугват през вратата на един от по-големите магазини зад ъгъла. Собственикът се възмущаваше и се опитваше да затвори вратата, но десетината души не му обърнаха никакво внимание. Дженифър също се напъха вътре, защото по-нататък по улицата се виждаха двама облечени в кафяви униформи полицаи, които се опитваха да спрат тълпата, като раздаваха здрави удари с дългите си бамбукови пръчки наляво и надясно.

Щом се озова в магазина, Дженифър огледа стоката. Установи с ужас, че се намира в кланица. В предната част бяха подредени кафези и малки сандъчета с живи кудкудякащи кокошки, както и няколко патици. Малко по-нататък се виждаха прасета и едно агне. Помещението вонеше и беше ужасно мръсно. Подът беше покрит със засъхнала кръв. Навсякъде имаше мухи.

Докато собственикът се караше с останалите, които бяха нахълтали в магазина му, тя се огледа за някое място, където да се скрие и да си поеме дъх. Страхът все още не я бе напуснал. Озова се пред някаква мръсна завеса. Без да се колебае, тя я дръпна встрани и пристъпи напред.

Чак когато кракът й се плъзна, Дженифър осъзна със закъснение, че е влязла в импровизирана тоалетна. Опитвайки се да запази равновесие, тя побърза да стъпи върху двете тухли около отвора и дръпна завесата зад себе си. Единственото друго нещо в тоалетната беше кранчето за вода.

Караницата между собственика на магазина и нахлулата тълпа продължаваше. Сигурно говореха на хинди. Тя се опита да не диша през носа. Вонята беше ужасна.

Потръпна. Погледна дланите си и ги подуши колебливо. Не миришеха добре — кой знае върху какво се беше приземила, когато се стовари от триколката. Добре поне че не бяха изпражнения. Тя хвърли поглед към кранчето, сви рамене и се наведе да си измие ръцете. В този миг като че ли някой друг влезе в магазина и започна да се кара с останалите, този път на английски. Но едва ли успя да произнесе повече от десетина думи. Собственикът се развика ядосано. Чу се трясък и прасетата заквичаха. Разнесе се и жалното блеене на агне.

Дженифър се изправи разтревожена и се ослуша. Може би собственикът се опитваше да събере животните? Едва събрала смелост да надникне зад завесата, някой я дръпна грубо встрани. Тя изкрещя стреснато, човекът направи същото.

Беше Нийл Маккългън.

— Господи, как ме изплаши! — извика той, притиснал ръка към гърдите си.

— Аз съм те изплашила? — извика Дженифър със същата сила. — А ти мен? И какво правиш тук, за бога?

— По-късно ще ти обясня — отвърна Нийл. Той протегна ръка, за да й помогне да слезе от тухлите. Зад гърба му собственикът на магазина се опитваше да се освободи от купчината клетки с пилета, върху които най-вероятно беше блъснат. Няколко клетки бяха счупени и освободените пилета нервно щъкаха наоколо.

Дженифър поклати глава и вдигна предупредително ръце.

— По-добре не ме пипай. Паднах от триколката в някакво…

— Знам. Видях.

— Така ли? — Дженифър слезе от тухлите. Погледна нервно към неколцината индийци, които беше последвала в магазина.

— Определено.

— Искам американците да се махат оттук — изкрещя собственикът, след като излови освободените пилета и ги натика във вече пълните клетки. — Искам всички да излязат навън!

— Да вървим — каза Нийл, като се стараеше да стои между собственика и Дженифър. — Вече няма от какво да бягаме.

Нещата навън се бяха нормализирали. Хората вече не тичаха панически и бяха започнали да се събират по улицата. Магазините отново отвориха. А най-хубавото беше, че освен застреляния мъж, май никой друг не беше пострадал.

— Вече ми омръзна — каза Дженифър и спря по средата на улицата. Тя трепереше цялата, след като беше осъзнала какво й се бе случило. — Знаеш ли какво стана?

— Донякъде — отвърна Нийл. — Вървях зад теб и се опитвах да те настигна, когато започна стрелбата. Преследвам те още откакто напусна хотела. Изгубих те при Червения форт.

— Не събрах смелост да вляза вътре — призна Дженифър. — Оказа се, че не мога да се оправя и на пазара. Исках да помоля шофьора ми да обърне и да ме откара при колата, когато прозвучаха изстрелите.

— А аз тъкмо стигнах до джамията, когато те зърнах за миг, преди да се изгубиш сред уличките с онази велорикша. Трябваше да си проправя път през тълпата, за да не те изгубя отново. — Нийл махна с ръка. — Дори не бях сигурен в каква посока си тръгнала. Но бързах колкото можех. Когато отново те видях, до теб стоеше някакъв мъж и вадеше пистолет. Аз изкрещях „убиец“ и се затичах още по-бързо, но някакъв дребен мъж зад мен се оказа по-бърз. Беше като каубой, измъкна пистолета си, „бам, бам“, след което изкрещя „полиция“ и извади значката си. Това беше. Видях те да падаш от триколката и да побягваш. Едва успях да те проследя. Много бързо тичаш.

— Мислиш ли, че онзи мъж е искал да ме убие? — попита нервно Дженифър. Тя смаяно вдигна ръка към лицето си, но изведнъж от нея я лъхна неприятна миризма и побърза да я свали.

Нийл сви рамене.

— Така ми се стори. Напълно е възможно да е искал да те обере, но все пак се съмнявам. Държеше се твърде уверено. Всъщност има ли някой, който да иска да те убие? — В гласа му прозвуча съмнение.

— Ядосах двама души, но не до такава степен, че да искат да ме убият. Поне така мисля.

— Може да са те объркали с някой друг?

Дженифър погледна встрани, поклати глава и се засмя тъжно.

— Едва ли някой би тръгнал да ме убива заради онова, което направих. В никакъв случай. Ако не е грешка, значи някой го прави заради случилото се с баба.

— Сигурна ли си, че никой не ти е много, ама много ядосан?

— Асистентката на баба, но това си е неин проблем. Не е нещо, заради което да убие човек.

— Каквато и да е причината, ти извади страшен късмет, че онзи цивилен полицай беше наблизо.

— Много си прав — отвърна тя. — Хайде, ела! Да го намерим. Може би той ще знае нещо. Може би дори е следил онзи, другия. След като вече имат трупа, може пък да знаят дали ме е преследвал. Заслужава си да опитаме да научим нещо.

Нийл се пресегна и я хвана за ръката.

— Не те съветвам да го правиш.

— Защо не? — попита Дженифър, отърсвайки се от ръката му.

— Когато идвах тук за медицинския симпозиум, научих много неща от домакините ми за индийската полиция и правителството. Най-добре е да стоиш далеч от тях, освен ако не е абсолютно наложително. Тук корупцията е начин на живот. Тя не се приема така, както на запад. Всеки път, когато се наложи да общуваш с тях, това ти струва пари. Тяхното Централно бюро за разследване, еквивалентът на нашето ФБР, е по-различно. Но в тази ситуация ще си имаш работа с местната полиция. Дори не съм сигурен дали няма да те приберат в затвора за това, че си подтикнала някой да извади пистолет.

— Не ставай глупав — каза Дженифър, мислейки, че Нийл се шегува. Тя тръгна към мястото на инцидента. — Преувеличаваш.

— Съвсем мъничко — призна Нийл, настигайки я бързо. — Но фактът, че местната полиция е корумпирана, е известен на всички, повярвай ми. Повечето държавни служители са същите. Най-добре да си нямаш работа с тях. Ако искаш да направиш запитване за някое престъпление, те първо трябва да попълнят ПИД, или „първи информационен доклад“, който, разбира се, има пет милиона екземпляра. Това означава, че трябва да работят, което те мразят, а по този начин намразват и теб.

— Убиха човек. Трябва да има ПИД.

— Да, но това е неговият ПИД.

— Колкото повече се замислям, толкова по-вероятно ми се струва, че той ме е следил.

— Може би, а може би не — каза Нийл. — Казвам ти, голям риск поемаш. Няколко пъти ме посъветваха да си нямам работа с местната полиция.

Не беше лесно да вървят заедно в тълпата, особено когато тя се сгъсти още повече с приближаването към местопрестъплението. Нийл пропусна Дженифър напред. Тя внезапно спря и се обърна към него.

— Чакай малко! — извика тя. — Макар че тази случка наистина ме потресе, искам пак да те попитам: какво правиш тук, за бога? Мислите ми се отплеснаха към инцидента и забравих.

— Нищо чудно — каза Нийл, опитвайки се да измисли благовидно обяснение. После сви рамене: — Тук съм, защото ме помоли да дойда и защото каза, че имаш нужда от мен. Тогава не го приех чак толкова сериозно. Признавам, че повече ме интересуваше срещата на сърфистите, която се провежда днес в Ла Джола. За съжаление, след като ти си тръгна, преди да го обсъдим, аз се ядосах, а докато ми мине, вече беше отпътувала.

— Кога пристигна? — попита Дженифър.

— Снощи. Не исках да те притеснявам, докато спиш. Проблемът е, че те дори не ми казаха номера на стаята ти, за да мога да долепя ухо на вратата.

— Защо не ми се обади, че идваш?

— Много ясно — отвърна Нийл и се изсмя на собствените си притеснения. — Страхувах се, че ще ми кажеш да си взема багажа и да се прибирам. Дори не бях сигурен, че ще ми вдигнеш. А дори да вдигнеше, тъй като те познавам добре, не бях сигурен дали няма просто да ми кажеш да си гледам работата и да ме пратиш по дяволите.

— Можеше и така да стане — призна Дженифър. — Бях разочарована от реакцията ти.

— Съжалявам, държах се егоистично — каза Нийл.

Дженифър се замисли за миг. След това отново се обърна и тръгна през тълпата. Велорикшата продължаваше да лежи на земята. Тялото също беше там, непокрито. Без лява буза и оголени зъби, лицето изглеждаше като изкривено в гримаса.

— Това е шофьорът — прошепна Дженифър и кимна към мършавия мъж, който беше клекнал край рикшата. От двете му страни бяха застанали няколко полицаи, облечени в кафяви униформи.

— Виждаш ли какво имам предвид? — прошепна в отговор Нийл. — Горкият човек сигурно е арестуван.

— Ти така си мислиш.

— Няма да съм изненадан.

— Струва ми се, че ниският човек е шефът.

Нареш Прасад разговаряше с няколко от униформените полицаи, които стояха до трупа.

— Сигурно е от цивилните детективи или нещо такова.

— Наистина ли смяташ, че не трябва да говоря с тях? — попита Дженифър.

— Погледни на нещата така: какво знаеш? Нищо. Не знаеш дори дали този мъж те е проследил от „Амал палас“, или просто те е видял тук и е решил, че си някаква западнячка милионерка.

— О, я стига!

— Няма как да разбереш. Това е проблемът. Те също не знаят. Ако настояваш да се замесиш, нито ще научиш нещо, нито ще им помогнеш, и най-вероятно ще ти струва пари. Освен това винаги можеш да им се обадиш утре, или дори днес следобед. Никой няма да те обвини, че си изчезнала оттук, предвид обстоятелствата.

— Добре — каза Дженифър.

— Днес или утре можем да отидем до американското посолство и да се консултираме с тях. Ако решат, че трябва да попълниш ПИД, ще го направим, защото така ще намесим и тях и няма да могат да ни прецакат.

— Правилно — съгласи се тя.

Тълпата, която се беше струпала около мястото на убийството, блокираше страничните улички. Няколко полицаи бяха разчистили малък проход край отсрещната стена. За тази цел бяха накарали търговците да приберат стоките си от улицата. Дженифър и Нийл отново трябваше да вървят един след друг.

Докато преминаваше покрай местопрестъплението, тя отново погледна към велорикшата, която лежеше на земята. Видя мястото, където беше паднала. Хвърли бърз поглед към шофьора. Не му позволяваха да мръдне, което подкрепяше допълнително думите на Нийл да не се намесва, освен ако няма убедителна причина. Когато минаха покрай ниския цивилен полицай, тя се стресна. Той се беше вторачил в нея.

Няколко секунди инспектор Нареш Прасад и Дженифър се гледаха, след което тя отмести поглед.

— Не поглеждай — каза Дженифър с нисък глас през рамо на Нийл. — Онзи нисък полицай ме гледаше.

— Не позволявай да те обзема параноята.

— Наистина ме гледаше. Мислиш ли, че ме е разпознал от рикшата?

— Нямам представа. Спри и се обърни. Да видим какво ще направи. Ако те е разпознал, нямаме голям избор. Ще трябва да говорим с него.

Дженифър се спря, но не се обърна веднага.

— Нервно ми е — каза тя.

— Обърни се! — изсъска тихо Нийл, за да не го чуят останалите. Намираха се само на пет-шест метра от полицаите. Ако пазарът не беше толкова шумен, можеха да чуят разговора им.

Дженифър си пое дъх и бавно се обърна. От мястото й нямаше пряка видимост към инспектор Прасад. Когато двамата се спряха, блокираха пътя и останалите хора се струпаха зад тях, опитвайки се да си проправят път. Но въпреки това Дженифър можеше да види лицето на полицая и ако той беше завъртял съвсем леко главата си, щеше да я погледне право в очите. Но той нито се обърна, нито прекъсна разговора с униформените полицаи.

— Не те гледа — каза Нийл.

— Наистина — съгласи се Дженифър.

— Тогава да се махаме оттук, преди да е станало късно — каза Нийл, хвана я за ръката и я поведе след себе си.

Тълпата постепенно оредя и те ускориха крачка. Скоро се измъкнаха от сенките и потискащата тунелна атмосфера на пазара. Пред тях се издигаше огромната Джама Масджид. Дженифър забави крачка и погледна през рамо назад, към вътрешността на пазара, макар че не можеше да види много.

— Извън пазара се чувствам много по-незащитена, отколкото в него — каза тя. — Да се махаме оттук.

— Напълно съм съгласен — каза Нийл.

Двамата се затичаха, но Дженифър отново погледна през рамо.

— Страхувам се, че параноята ти расте — успя да каже Нийл между две поемания на дъх.

— И теб ще те подгони параноя, ако някой насочи пистолет в лицето ти и междувременно бъде убит.

— Не мога да споря с теб.

Около входа на джамията се наложи да забавят крачка заради тълпите от туристи и вярващи. Дженифър не спираше да поглежда през рамо и когато приближиха до паркинга, най-после се оказа, че от това има полза.

— Не поглеждай! — изсъска Дженифър, като продължаваше да върви напред. — Онзи цивилен полицай ни следи.

Нийл спря, но не се обърна.

— Къде е?

— Зад нас. Хайде! Да се махаме.

— Не. Да видим дали ще дойде при нас — каза Нийл. — Хей, аз съм виновен, че напусна местопрестъплението. Не искам заради това да загазиш.

— Сега вече си противоречиш.

— Всъщност не. Както вече казах, ако те е разпознал като жената от рикшата, то тогава трябва да говорим с него. Виждаш ли го все още?

Дженифър се обърна и огледа тълпата.

— Не.

Нийл също се обърна и погледна.

— Ето го там, отива към джамията. Фалшива тревога.

— Къде?

Нийл посочи.

— Прав си.

Двамата проследиха с погледи инспектор Прасад, който се изгуби по улицата, водеща към Джама Масджид.

Дженифър погледна Нийл и сви рамене.

— Извинявай!

— Не ставай глупав. Ако не беше тръгнал по онази уличка, и аз щях да си мисля, че ни следи.

Те продължиха и след малко влязоха в паркинга. Нийл, като по-висок, се надигна на пръсти и огледа морето от коли. Първият черен мерцедес, който забеляза, не беше колата от „Амал палас“, но вторият беше. След това минаха двайсет минути, докато служителите на паркинга разчистят колите, блокиращи пътя му. Пет минути по-късно Нийл и Дженифър вече пътуваха към хотела.

— Мислех, че ще обядвате при Карим — каза шофьорът на Дженифър, поглеждайки я в огледалото за обратно виждане.

— Изгубих апетит — обади се тя от задната седалка. — Искам да се прибера в хотела.

— Успя ли да разгледаш нещо в Делхи? — попита Нийл.

— Не. Това щеше да е големият ми опит да го направя. За жалост се провали с гръм и трясък.

— Въпреки днешния кошмар стигам до извода, че се справяш по-добре, отколкото очакваше.

Дженифър си пое дълбоко дъх и издиша през стиснатите си устни.

— Изглежда, че да. Не осъзнавах каква огромна разлика ще правя между тялото на баба и нейната душа или дух. Не знам дали трябва да благодаря за това на медицинското си обучение, или на това, че съм си имала доста работа с трупове. Естествено, когато за пръв видях тялото й, се разстроих. Но оттогава си мисля за него просто като за обвивка, която може да ни даде някаква информация за това как е починала тя. И вече съм повече от сигурна, че искам аутопсия.

— Ще направят ли аутопсия?

— Ще ми се, но не, няма. Подписали са смъртния акт, а щом го направят, искат тялото да бъде или балсамирано, или кремирано. Затова непрекъснато ме тормозят още от първия ден на идването ми.

— Къде е тялото, в моргата ли?

— О, какво говориш?! — Дженифър се изсмя презрително. — Труповете на баба и на един мъж на име Бенфати се намират в хладилника на една закусвалня. Вчера сутринта ме заведоха. Не е идеалното място, но става. Поне е достатъчно студено.

— А какво е другото тяло, за което спомена?

— Имало е още два подобни смъртни случая. С единия си приличат до такава степен, че чак ми се струва свръхестествено. Другият е подобен донякъде, но предполагам, че разликите се дължат на факта, че човекът е бил открит веднага, след като е получил пристъп, и дори са били направени опити да бъде реанимиран.

— Откъде знаеш всичко това?

— Запознах се със съпругите. Освен това ги убедих да не позволяват телата на мъжете да бъдат кремирани или балсамирани. Налице са три трупа на хора, които са претърпели фатална медицинска криза. Болниците искат да я определят като сърдечен пристъп, без да имат доказателства, защото и тримата са имали проблеми със сърцето. Честно казано, според мен администрацията просто иска да се отърве от телата колкото се може по-бързо и това събуди подозренията ми още от първия ден.

— Възможно ли е това да е един вид защитна реакция от твоя страна, която просто ти помага да приемеш по-леко загубата на баба ти?

Дженифър се обърна към прозореца и се загледа навън. Заслужаваше си да се замисли върху този въпрос, макар първата й реакция да беше раздразнение, че Нийл е способен да реши, че тя си измисля всичко. Тя отново го погледна.

— Мисля, че има нещо нередно в тези три смъртни случая. Наистина го вярвам.

Сега беше ред на Нийл да се зазяпа навън. Само че той си избра предния прозорец. Когато отново погледна към Дженифър, установи, че тя не е свалила поглед от него.

— Това ще се докаже трудно без аутопсия. Предполагам, че вече си се опитала да поискаш такава за баба си.

— Донякъде — призна Дженифър. — Както вече ти казах, щом подпишат смъртния акт, изобщо изключват възможността за аутопсия. Сега единственото, което искат, е да махнат трупа от хладилника на кафенето. Но причината аз да не предприемам действия засега е, че довечера ще се случи нещо, което ще промени всичко.

— И от мен се очаква да позная какво? — оплака се Нийл, когато Дженифър замълча.

— Просто исках да се убедя, че ме слушаш. Някога споменавала ли съм ти, че баба ми навремето е била бавачка на една жена, която сега е известен съдебен патолог?

— Така мисля, но няма да е зле да ми припомниш.

— Тя се казва Лори Монтгомъри. Работи като съдебен патолог в Ню Йорк заедно със съпруга си Джак Степълтън.

— Лори Монтгомъри ми звучи познато, но не и Джак.

— Двамата се ожениха преди две години. Във вторник й се обадих, веднага след като видях баба. Просто исках да споделя с нея, а тя ме изненада, като предложи да дойде тук. Не съм предполагала, че баба означава толкова много за нея, а трябваше. Мария имаше такова влияние върху хората. Но тогава се появи един проблем: Лори и Джак опитват асистирана репродуктивна технология, което означава, че Джак трябва да бъде с нея, за да си върши работата.

Нийл се ококори.

— Както и да е, пристигат заедно и ще кацнат на летището довечера.

— Няма нищо лошо да са тук — вдигна рамене Нийл. — Но не съм сигурен, че трябва да разчиташ прекалено много на това. Щом ти не си успяла да размърдаш тукашните власти, не виждам как двама съдебни патолози ще успеят да го направят. Случайно знам, че криминалистиката не е на голяма почит в Индия и разрешението за аутопсиране на труп не зависи от лекарите.

— И аз така разбрах. И за да бъде пълна кашата, не е много ясно кое министерство за какво отговаря. Моргите са под разпореждането на вътрешното министерство, а съдебните лекари, които ги използват, се отчитат пред Министерството на здравеопазването. Така че решението за това дали да се назначи аутопсия, или не, зависи от полицията и магистратите, а не от лекарите.

— Точно това имах предвид. Недей да таиш особени надежди само заради това, че двама съдебни патолози идват в града. Имам усещането, че си направила всичко, което би могло да се направи.

— Може би, но нямам намерение да се отказвам, въпреки че след днешния епизод съм изкушена донякъде. Казвам ти, ако Лори и Джак нямаше да идват тази вечер, досега да съм се махнала оттук.

— Тогава аз ще съм човекът, който ще се опитва да те накара да си тръгнеш, а не съм сигурен, че това е най-добрата идея.

Те продължиха да се возят безмълвно, всеки потънал в мислите си, зареял поглед през прозореца към калейдоскопичния свят на делхийските улици. След известно време Дженифър се осмели да погледне към Нийл. Още не можеше да повярва, че е тук. Той беше последният човек, когото бе очаквала да види, когато завесата на тоалетната в мръсния месарски магазин се дръпна. Загледа се изучаващо в профила му. Носът му имаше съвсем лека извивка на мястото, където преминаваше към челото, като изображение върху гръцка монета. Устните му бяха плътни, адамовата ябълка — едра. Тя си помисли, че е изключително привлекателен мъж и се почувства поласкана, че е дошъл дотук само заради нея. Но какво означаваше това? Окончателно се беше отказала от него след начина, по който я беше отрязал. Въпреки че Дженифър не беше от колебливите и решеше ли нещо, не променяше мнението си, фактът, че Нийл бе изминал петнайсет хиляди километра й подсказваше, че може би беше настъпил моментът за промяна.

— Смяташ ли да отидеш на летището, за да посрещнеш приятелите си? — изведнъж попита Нийл.

— Да. Искаш ли да дойдеш с мен?

— Не мислиш ли, че е по-сигурно да останеш в хотела?

— Може би, но охраната е засилена и на летището, и в хотела. Мисля, че всичко ще бъде наред.

— Ако искаш, ще те придружа.

— Разбира се — каза Дженифър.

После протегна ръка. Тя продължаваше да трепери така, сякаш беше изпила поне единайсет чаши кафе.

От време на време хвърляше по някой поглед през задното стъкло. Притесняваше се, че продължават да я следят — очевидно това беше започнало от мига, в който напусна хотела. За съжаление, при гъстия трафик и всеобщия хаос, царящ по улиците, й беше много трудно да го разбере. Но когато стигнаха до „Амал палас“ и завиха по дългата алея, се случи нещо странно. В този момент в алеята навлезе малка бяла кола, която рязко спря и блокира пътя. Дженифър присви очи и се опита да разбере колко души има вътре, но мъгливото слънце се отразяваше в предното стъкло и й пречеше.

Тя отново се обърна напред и видя, че приближават навеса. Отзад малката бяла кола излезе на заден ход, причинявайки истинска какофония от клаксони и гневни викове. Сигурно някой се беше объркал, помисли си тя, макар напрегнатите й сетива да й говореха, че това съвсем не е случайно.

— Ще ви трябва ли още колата? — попита шофьорът, откъсвайки я от мислите й за бялата кола.

— Съвсем не — отвърта тя, нетърпелива да се прибере в хотела. — Благодаря ви.

— Изненадан съм, че си взела кола — каза Нийл, когато слязоха и тръгнаха към входната врата.

— Не знам дали номерът ще мине — призна си Дженифър. — Компанията „Задгранично лечение“ от Чикаго ми плаща хотела, но нямам представа дали поема екстрите. Ако не, всичко отива на кредитната ми карта.

Щом влязоха във фоайето, двамата спряха.

— Гладна ли си? — попита Нийл.

— Ни най-малко. Мисля, че прекалих с кафето.

— Имаш ли някакви идеи какво да правим тогава? Или предпочиташ аз да измисля нещо?

— По-скоро второто — призна тя без колебание. В момента не можеше да мисли за ежедневните неща.

— Когато снощи се регистрирах в хотела, ми казаха, че имат спа салон с фитнес. Носиш ли си някакъв спортен екип?

— Да.

— Чудесно. Може би малко физическо натоварване ще ти се отрази добре. После ако огладнееш бихме могли да хапнем край басейна. А следобед, ако все още имаш желание, ще отидем до американското посолство да се срещнем с консула. Там ще те посъветват какво да направиш.

— Не съм сигурна, че ми се ходи в посолството, но идеята за фитнеса и обяд край басейна беше включена и в първоначалния ми план. Определено я подкрепям.

— Госпожице Ернандес? — разнесе се глас зад гърба й.

Дженифър се обърна. Един от консиержите размахваше лист хартия. Тя помоли Нийл да почака и отиде до гишето.

— Рано се връщате — усмихна се Сумит. — Надявам се, че разходката ви е харесала.

— Не беше точно каквато си я представях — отвърна Дженифър. Нямаше никакво намерение да му разказва какво се беше случило.

— Ужасно съжалявам — каза мъжът. — Може би трябваше да предложим нещо друго?

— Мисля, че проблемът съм аз — призна Дженифър, след което смени темата. — Имате ли нещо за мен?

— Да, има. Получихме спешно съобщение. Трябва да се обадите на Кашмира Варини. Ето съобщението и номера.

Дженифър погледна номера. Раздразни се, че я притесняват. Докато се връщаше при Нийл, тя отвори плика. На листчето вътре пишеше: „Уредили сме нещо наистина специално за баба ви. Моля, свържете се с Кашмира Варини“. Дженифър спря и отново прочете посланието. Беше озадачена. Първото, което й мина през ума беше, че са се осъзнали и планират да извършат аутопсия. Тя се приближи до Нийл и му показа написаното.

— Това е онази противна жена — каза Дженифър.

— Обади й се! — посъветва я Нийл.

— Така ли смяташ? Не мога да повярвам, че е измислила нещо смислено.

— Единственият начин да разберем, е като й се обадим.

Двамата се върнаха при гишето на консиержа. Дженифър попита дали във фоайето има телефон, от който да се обади в града. Без нито секунда колебание Сумит взе един от няколкото стационарни телефона, постави го на бюрото и го побутна към нея. На всичко отгоре вдигна слушалката, подаде й я и натисна с показалеца си бутона за външна линия. Направи всичко това с любезна усмивка.

Дженифър набра номера и зачака да се свърже, загледана в Нийл. Наистина не знаеше какво да очаква.

— О, да — каза Кашмира, когато Дженифър се представи. — Благодаря ви, че ми се обадихте. Имам чудесни новини. Нашият изпълнителен директор Раджиш Бхургава е уредил нещо изключително за баба ви. Чувала ли сте за жертвените гхати на Варанаси?

— Не мисля, че са ми познати — отвърна Дженифър.

— Град Варанас или Бенарес, както го наричат англичаните, или Каши според древните, е най-светият индуистки град, чието религиозно наследство датира отпреди повече от три хиляди години.

Дженифър сви рамене към Нийл, показвайки му, че няма представа какво са решили в болницата.

— Градът е осветен от Шива и водите на Ганг и е най-свещеното място, където се извършват ритуалите за преминаване в другия живот.

— Може би най-после ще ми кажете каква е връзката с баба ми — обади се нетърпеливо Дженифър, усещайки, че това няма нищо общо с аутопсията.

— Разбира се — възкликна ентусиазирано Кашмира. — Господин Бхургава е уредил нещо невероятно за баба ви. Макар жертвените гхати на Варанаси да са запазени само за индуси, той успя да издейства разрешение вашата баба да премине в следващия живот точно там. Необходимо е само да дойдете в болницата и да подпишете документа.

— Не искам да обидя никого — каза Дженифър, — но за мен няма никакво значение дали баба ми ще бъде кремирана във Варанаси, или в Ню Делхи.

— Вие не разбирате! Хората, които са кремирани във Варанаси, получават изключително добра карма и много по-добро прераждане в следващия живот. Трябва ни само разрешение, за да започнем подготовката.

— Госпожице Варини — произнесе бавно Дженифър, — утре сутринта ще дойдем в болницата. С мен ще бъдат двамата ми приятели съдебни патолози и тогава ще стигнем до някакво решение.

— Мисля, че бъркате, като не приемате това предложение. Няма да ви струва нищо. Правим го като проявление на добра воля към вас и към баба ви.

— Както вече казах, не искам да нараня ничии чувства. Оценявам всички усилия, които полагате, но бих предпочела да се извърши аутопсия. Отговорът ми е „не“.

— Тогава съм длъжна да ви уведомя, че подадохме молба в съда и очакваме утре около обяд да получим разпореждане за изпращането на баба ви, господин Бенфати и господин Лукас във Варанаси и кремирането им. Съжалявам, че ни принудихте да постъпим така, но въпросните трупове се превърнаха в заплаха за имиджа на болницата.

Дженифър леко вирна глава, когато линията изведнъж заглъхна. Тя подаде слушалката на Сумит и му благодари. После каза на Нийл:

— Затвори ми. Очакват да получат съдебна заповед за кремирането на баба утре.

— Тогава значи е добре, че приятелите ти пристигат тази вечер.

— Това можеш да го повториш и сто пъти. Ако бях сама, нямаше да знам какво да правя.

— Тогава значи е добре… — закачи я Нийл.

— Престани! — каза тя и разтърси силно ръката му.

— Хайде да се качим горе и да се преоблечем в нещо по-спортно.

— Това е най-доброто ти предложение досега — каза Дженифър и двамата се отправиха към асансьорите.

Глава 27

18 октомври 2007 г.

Четвъртък, 14:17 часа

Ню Делхи, Индия

Инспектор Нареш Прасад влезе в сградата на здравното министерство и веднага отчете разликата между нея и постройката, в която се помещаваше полицейският департамент на Ню Делхи. Докато за работното му място бяха характерни олющените стени и значителното количество отпадъци по коридорите, здравното министерство беше сравнително чисто. Дори охранителната система беше нова, а хората, които я поддържаха, изглеждаха доста мотивирани. Както винаги, трябваше да остави служебния си револвер на входа.

Нареш се качи на втория етаж и тръгна по дългия, кънтящ коридор, където се намираше новият кабинет на отговорника по медицинския туризъм. Той влезе, без да чука. Контрастът между неговата стая и кабинета на Рамеш Сривастава беше още по-поразяващ от този между сградите. Кабинетът и приемната на Рамеш бяха наскоро боядисани и обзаведени с нови мебели. Фактът, че Рамеш спада към по-висшата бюрокрация, си личеше по всичко, дори по оборудването на бюрото на секретарките му.

Наложи се да почака известно време, както и предполагаше. Това бе част от механизма, използван от бюрократите, за да демонстрират превъзходство над колегите си. Но Нареш нямаше нищо против. Той го беше очаквал. Освен това му беше приятно да седи в приемната с нов диван, скъп килим и да разглежда списания, макар и стари.

— Господин Сривастава ще ви приеме — обяви едната от секретарките петнайсет минути по-късно и посочи към вратата на шефа си.

Нареш стана. След няколко секунди вече стоеше пред бюрото на Рамеш. Рамеш не го покани да седне. Беше сплел пръсти и облегнал лакти на бюрото си. Воднистите му очи погледнаха раздразнено Нареш. Беше очевидно, че този път няма да се разменят любезности.

— По телефона каза, че искаш да ме видиш, защото е възникнал проблем? — каза намусено Рамеш. — Какъв е проблемът?

— Още сутринта тръгнах след госпожица Ернандес. Не успях да отида в хотела достатъчно рано, за да я проследя до закуската в „Империал“, така че не знам с кого се е срещала там. Но после, малко след девет часа, тя се върна в „Амал“ и взе кола на хотела, очевидно с намерението да се разходи из града.

— Трябва ли да ми разказваш всичко това? — оплака се Рамеш.

— Трябва, ако искаш да разбереш как се е стигнало до проблема.

Рамеш направи въртеливо движение с показалеца си, подканяйки го да продължи.

— Тя се спря за кратко до Червения форт, но явно крепостта не й допадна. След това отиде на пазара, паркира пред Джама Масджид и нае велорикша.

— Не можеш ли просто да ми кажеш какъв е проблемът? — отново го прекъсна недоволно Рамеш.

— Точно когато влязох след нея в паркинга, видях един нов мерцедес Е-класа. Обърнах му внимание, защото я следеше още от Червения форт.

Рамеш завъртя очи, отегчен от обясненията на Нареш.

— Човекът слезе от мерцедеса и последва госпожица Ернандес, което ми се стори доста интересно, затова удвоих усилията си и хукнах след двамата. После всичко се случи за секунди. Той не се поколеба. Притича до госпожица Ернандес и извади пистолет. Намираха се точно в центъра на претъпкания пазар, заобиколени отвсякъде с хора. Беше готов да стреля, без да задава никакви въпроси. Имах две секунди да реша дали да се намеся. В главата ми се въртяха единствено думите ти да не я превръщам в мъченица. Е, точно такава щеше да стане, така че аз стрелях и убих потенциалния убиец.

Рамеш бавно отвори уста и челюстта му увисна. След това се плесна по челото и се облегна на лакът.

— Не! — поклати глава той.

Нареш сви рамене.

— Всичко стана толкова бързо. — Нареш бръкна в джоба си и извади лист хартия. На него беше написано името Дхавал Наранг. Постави го на бюрото пред Рамеш.

Без да вдига глава, Рамеш се пресегна и го взе. Прочете името.

— Знаеш ли кой е този човек? — избъбри той. Вдигна очи и погледна раздразнено Нареш.

— Знам. Дхавал Наранг.

— Точно така. Това е Дхавал Наранг и знаеш ли за кого работи?

Нареш поклати глава.

— Работи за Шашанк Малхотра, тъпанар такъв! Малхотра искаше да се отърве от момичето. Всичко щеше да се припише на крадци. Тя щеше да се превърне в мъченица само ако ние, гражданските служби, я убием, а не Малхотра.

— Какво трябваше да направя? Опитвах се да следвам заповедите ти. Защо не ми каза, че Малхотра ще се погрижи за нея?

— Защото не знаех. Поне не знаех със сигурност. — Рамеш разтърка яростно лицето си. — Явно ситуацията се влошава. Сега тя знае, че е мишена. Къде се намира в момента?

— Прибра се в хотела.

— Какво стана на пазара?

— Изстрелът предизвика всеобща паника. Тя хукна заедно с останалите. Аз останах на мястото, за да помогна на местните полицаи да възстановят реда и да разберат самоличността на жертвата.

— Тя върна ли се да разговаря с теб и полицията?

— Върна се, придружавана от някакъв американец. Не знам къде са се намерили. Но не се обърна към полицията, което ми се струва доста странно. Мислех да я привикам на разпит, но първо реших да говоря с теб.

— Това показва колко подозрителна е станала.

— Може би след преживяното просто ще си тръгне?

— Хубаво би било, но според асистентката на баба й и изпълнителния директор на болницата това няма да стане. Незнайно по какви причини тази млада жена е ужасно мотивирана и нищо няма да я спре.

— Добре, какво искаш да направя?

— Успя ли да разбереш кой подава информация в CNN?

— Тази сутрин изпратих двама души да се занимават с това. Още не съм говорил с тях.

— Обади им се, докато аз говоря с Шашанк Малхотра. — Независимо от всичко, което беше казал на Нареш, Рамеш знаеше, че вината за смъртта на Дхавал Наранг е изцяло негова. Трябваше да предупреди Нареш.

— Надявам се, че ми се обаждаш, за да ми благодариш, че съм разрешил проблема ти — каза Шашанк, когато двамата се свързаха. Тонът му беше равен. Не беше така весел като предишния ден, нито пък злобен.

— Боя се, че не. Страхувам се, че към предишния проблем се е прибавил и нов.

— Какъв? — Гласът отсреща съвсем не прозвуча дружелюбно.

— Първо, госпожица Ернандес е уговорила и жената на третия пациент да поиска аутопсия. И второ, Дхавал Наранг е бил убит тази сутрин на пазара в Стария Делхи.

— Шегуваш се.

— Ти ли го изпрати да разговаря с тази жена Ернандес и да я уговори да напусне страната? — попита Рамеш.

— Наистина ли е мъртъв? — попита Шашанк с гняв и недоверие в гласа.

— Научих го от сигурен източник.

— Но как е могло да се случи? Той беше професионалист, а не някакъв аматьор.

— Хората грешат.

— Не и Дхавал — изръмжа Шашанк. — Беше най-добрият. Виж какво, искам да се погрижиш за тази жена.

— Чувствата ни са взаимни, но сега тя е предупредена, че някой иска да я убие. Мисля, че се налага да се справим първо с това.

— Действай! — промърмори Шашанк. — Не ми се иска да започнеш да се оглеждаш уплашено, когато отиваш или се връщаш от работа.

Рамеш остави слушалката на мястото й. После погледна към Нареш, който тъкмо приключваше разговора си.

— Все още нищо — каза Нареш. — Но все пак още са в началото на разследването. Няма да е лесно. Университетските лекари, който имат право да приемат пациенти в частните болници, са доста, а и голяма част от тях имат такива права в повече от една болница. Правят го най-вече за удобство на пациентите и очевидно не приемат чак толкова много, тъй като по принцип нямат право на това.

— Хората ти ще продължат да работят по случая, нали?

— Разбира се. Какво искаш да направя?

— Продължавай да следиш Ернандес. Довечера пристига някакъв неин приятел, съдебен патолог. Не забравяй, че не искаме никакви аутопсии. За щастие, в този случай законът е на наша страна.

Глава 28

18 октомври 2007 г.

Четвъртък, 16:32 часа

Ню Делхи, Индия

Кал беше вдигнал кръстосаните си крака върху масата в библиотеката. Сантана му беше донесла купчина статии за медицинския туризъм, каквито непрекъснато излизаха в американските вестници. Бяха подхванали трите отделни репортажа на CNN за смъртните случаи в Ню Делхи. Хората поглъщаха всичко с охота. Любимите на Кал бяха онези, гарнирани с личните истории на хора, отказали пътуванията си най-вече до Индия или Тайланд.

След като всичко се развиваше толкова добре, Кал би трябвало да е въодушевен, но не беше. Историята с тази Ернандес го човъркаше цял ден. Рано сутринта се беше обадил на анестезиолога и патолога и отново преговори хипотетичния сценарий със суксаметониума. Ако двамата лекари подозираха нещо, те не го показваха по никакъв начин и се надпреварваха да го уверяват, че диаболичната схема е непробиваема.

След приключването на конферентния разговор той се почувства по-уверен. За нещастие, това усещане не продължи дълго и тревогата постепенно отново се загнезди в подсъзнанието му. Какво ли беше събудило подозренията на тази досадна студентка по медицина? Дори и да си заминеше, сигурно щяха да се появят и други, които ще бъдат също толкова любопитни и ще се натъкнат на същите потенциално фатални несъответствия.

— Здрасти, човече! — извика Даръл от вратата на библиотеката.

Кал му махна с ръка.

— Какво става?

— Искаш ли да дойдеш и да хвърлиш един поглед на новото превозно средство на нашата организация?

— Защо не? — Той смъкна краката си на пода и се изправи.

Входната врата на къщата се затвори с трясък.

— Дали да не изчакаме за миг? — попита Кал. — Ако това е Вийна или Самира, бих искал да ги поразпитам. Цял ден се тревожа заради онази мацка Ернандес, още от мига, в който ти напълно правилно отбеляза, че трябва да разберем какво е привлякло вниманието й. Мисля, че го е открила благодарение на медицинското си образование, но бог ми е свидетел, че не мога да разбера какво е. Дори се обадих на двамата лекари от Шарлът, Северна Каролина, с които се консултирахме в началото. Стигам до извода, че сме помислили за всичко.

— Според мен трябва да го открием — призна Даръл. — В противен случай няма да спрем да се притесняваме, разбираш ли ме?

— Напълно — съгласи се Кал, докато Самира, Вийна и Радж влизаха в библиотеката. Бяха в добро настроение, тананикаха си някаква детска песен. Самира веднага отиде при Даръл, прегърна го и двамата се целунаха. Вийна се приближи към Кал, но си позволи само целомъдрена целувка по бузата.

Радж се тръшна на дивана, довършвайки последния куплет от песента.

— Много сте весели — отбеляза Кал, намеквайки, че той изобщо не е в настроение.

— Денят беше добър за всички ни — отвърна Вийна. — Само Радж получи пациент и то след някаква си елементарна операция от херния. Двете със Самира трябваше да си търсим работа.

— Защо?

Вийна и Самира се спогледаха.

— Не сме напълно сигурни. Като че ли има няколко отказа от процедури. Може би „Международни медицински сестри“ си върши твърде добре работата. — Двете се засмяха.

— Каква ирония — рече Кал. — Така, а как се развиват нещата с онази Ернандес? Някакви новини?

— Аз се освободих около два и половина — каза Вийна, — и слязох да поговоря с асистентката. Попитах я за трупа на Мария Ернандес, дали са се погрижили за него. Тя се изсмя подигравателно и каза: „Разбира се, че не“. Изглежда са предложили да откарат тялото във Варанаси и да го кремират на брега на Ганг, но внучката е отхвърлила предложението и сега те са ужасно ядосани. Утре в болницата ще дойде приятелят съдебен патолог, което няма никакво значение, защото те категорично отказват да направят аутопсия. Но асистентката ми каза, че утре ще получат писмена заповед от магистрат да вземат тялото и да го кремират. С други думи утре по някое време всичко ще е свършило.

— Същото се отнася и за Бенфати — каза Самира.

— И за Лукас — обади се Радж. — Заповедта на магистрата засяга и трите трупа.

— И тримата ли сте разпитвали за телата? — попита леко разтревожен Кал.

— Разбира се — каза Самира. — Проблем ли е? Всички ще се почувстваме по-добре, след като вече ги няма.

— Моля ви, недейте повече! Не привличайте вниманието към себе си.

Тримата свиха рамене.

— Според нас не сме привлекли прекалено внимание — каза Самира. — Всички в болницата ги обсъждат. Не сме единствените, които говорят за това.

— Направете ми услуга и не се включвайте в разговорите — рече Кал.

— Днес беше подписан смъртният акт на моя пациент — обади се Радж. — Но съпругата продължава да настоява за аутопсия, по съвет на Дженифър Ернандес.

— Каква е основната причина за смъртта? — попита Кал.

— Сърдечен удар — отвърна Радж. — Сърдечен удар с емболия и инсулт.

— Докато трите трупа са все още в болниците, може би трябва да прекъснем за няколко дни — каза Кал.

Вийна рязко стана от кожения фотьойл, в който седеше.

— Напълно съм съгласна. Никаква смърт повече, докато не се разчисти хаосът, причинен от тази Дженифър Ернандес.

— Някой трябва да уведоми Петра — каза Кал. — Една от нейните сестри се обади днес, за да съобщи за потенциален кандидат.

Вийна тръгна към вратата.

— Аз ще й кажа. Според мен и снощния трябваше да го пропуснем. — Без да дочака отговора, тя излезе от стаята.

Радж стана от дивана.

— Мисля да си взема душ — каза той.

— Аз също — обади се Самира. Прегърна отново Даръл и след това излезе заедно с Радж от стаята.

Кал погледна Даръл.

— Хайде сега да видим колата — каза той.

— Готово.

— Мисля, че трябва да направим нещо по въпроса с Дженифър Ернандес — каза Кал, докато излизаха от библиотеката и се отправяха към входната врата.

— Казах ти, ако не разберем какво е събудило подозренията й, винаги ще се чувстваме притеснени и нащрек. Някой друг също ще го забележи и тогава няма да се отървем толкова лесно.

— Точно това ме притеснява. Жалко, че трябва да се случи точно сега, когато всичко върви толкова добре.

— Какво имаш предвид? — попита Даръл. Той отвори вратата и я задържа за Кал.

— Мисля да се обадя на Сачин, господин Кожено яке. Той се справи перфектно с бащата на Вийна. Сетих се за него, защото вчера ми се обади, за да ми каже, че наминал да провери как е Басант Чандра и онзи изпаднал в паника. Мисли, че следващите няколко седмици няма да има нужда да го посещава. Според мен лесно ще се справи с Дженифър Ернандес. Работата ще е много по-лесна.

— Какво ще го накараш да направи?

— Да я отвлече и да я доведе тук. Ще я държим заключена в стаята под гаража, докато не проговори.

— А след това какво? — Даръл застана до една тойота ленд круизър с тъмночервен цвят. Беше доста очукана, но вдлъбнатините и одраскванията само подчертаваха характера й.

Кал докосна металната повърхност и обиколи джипа, без да сваля ръка от него. След това отвори шофьорската врата и надникна вътре. Интериорът беше също така износен.

— Харесва ми — каза той. — Как се движи?

— Отлично. Била е работното добиче на една архитектурна фирма.

— Перфектно! — каза Кал. Той затвори рязко вратата и тя прилепна плътно с изщракване.

— Какво смяташ да правиш с Ернандес, след като научиш всичко, което те интересува?

— Нищо. Просто ще платя на Сачин да се погрижи тя да изчезне. Не ме интересува къде, но подозирам, че ще се окаже на някое бунище.

Даръл кимна. Запита се колко ли души вече са изчезнали там. Беше толкова удобно.

— Хей, човече, колата е страхотна! — Кал въодушевено ритна едната от предните гуми. — Ако се наложи, ще свърши перфектна работа. Браво на теб.

— Благодаря.

Глава 29

18 октомври 2007 г.

Четвъртък, 22:32 часа

Ню Делхи, Индия

Като крепеше чантата с всичко необходимо за инжекциите си, Лори се отправи към тоалетната. След като заключи вратата, тя подреди върху малкото рафтче цялата фармакопея за гонадотропина. Сръчно напълни спринцовката с предписаното количество фоликулостимулиращ хормон, след което също толкова сръчно си сложи подкожна инжекция в предната част на бедрото.

Десет и трийсет вечерта индийско време беше само час по-късно от обяд в Ню Йорк, когато ежедневно трябваше да си слага инжекцията. В този момент те летяха над северозападна Индия и скоро щяха да започнат да се снижават над Ню Делхи.

Лори се огледа в огледалото. Изглеждаше ужасно. Косата й беше разбъркана, а тъмните кръгове под очите й започваха да се спускат надолу към крайчетата на устата. А най-лошото беше, че се чувстваше мръсна. Нищо чудно. Първо летяха цяла нощ до Париж, където успя да поспи само два часа. След това имаше тричасов престой, който използваха, за да се доберат до следващия терминал. Последва настоящият осемчасов маратон. Но най-много я дразнеше Джак, който, изглежда, нямаше проблем със съня. Не й се струваше честно.

Тя събра опаковките и спринцовката и ги хвърли в кошчето. Прибра използваната игла в чантата си, където стояха лекарствата и още спринцовки. Не искаше да се проявява като безотговорна. Изми ръцете си и отново се погледна в огледалото. Трудно беше да не го прави, тъй като то покриваше почти цялата стена над умивалника в миниатюрната тоалетна. Запита се за миг какъв ли ефект щеше да има това пътуване върху сагата с нейното безплодие. Нямаше никаква представа защо досега не е забременяла и се надяваше с тази си авантюра да не увеличи допълнително проблемите, каквито и да бяха те.

Тя отвори вратата и излезе от тоалетната. Осъзна, че се е раздразнила от реакцията си на безпроблемния сън на Джак и размишленията върху неспособността да зачене, затова се опита да се успокои. Надяваше се, че по време на посещението си в Индия ще успява да сдържа крехките си емоции, за да може да осигури на Дженифър толкова нужната й подкрепа. В същото време не можеше да не признае пред себе си, че го прави до голяма степен, за да успокои собствената си съвест. Смъртта на Мария беше предизвикала прилив на вина.

Лори се върна на мястото си и погледна към Джак. Той продължаваше да спи кротко, в същата поза, както го беше оставила пет минути по-рано. Беше самото спокойствие, с леката безгрижна усмивка на красивото си лице. Косата му беше разрошена, но тъй като я подстригваше късо, тя съвсем не изглеждаше толкова зле, колкото кечето на главата й.

Също така бързо, както я беше връхлетяло раздразнението от безгрижния му сън няколко минути по-рано, сега я обзе противоположното чувство, което я накара да се усмихне. Лори обичаше Джак повече, отколкото смяташе, че би могла, и се чувстваше щастлива.

В този миг интеркомът на самолета пропука. Капитанът приветства всички с добре дошли в Индия и обяви, че започват спускане към международното летище „Индира Ганди“, където ще кацнат след двайсетина минути.

С внезапен прилив на обич Лори се наведе напред, хвана главата на Джак с двете си ръце и го целуна продължително по устните. Той отвори очи и примигна, след което й върна целувката. Тя му се усмихна широко.

— Пристигнахме.

Джак седна, протегна се и погледна през прозореца.

— Нищо не виждам.

— Няма как да видиш. Не забравяй, че е десет и четирийсет вечерта. Ще се приземим около единайсет.

Приземяването почти не се усети. И двамата се изпълниха с вълнение, когато излязоха от самолета и тръгнаха към терминала. Нямаха никакви проблеми на паспортния контрол, не се налагаше и да чакат за багаж, тъй като не бяха оставили никакъв. Преминаха без колебание митницата.

* * *

Щом видя Джак и Лори да се задават по рампата, Дженифър започна да маха като обезумяла и да вика имената им, но се сдържа и нетърпеливо хукна надолу по рампата, за да прегърне Лори.

— Добре дошла в Индия — извика ликуващо тя. — Благодаря ти, ужасно ти благодаря, че дойде! Нямаш представа какво означава това за мен!

— Пак заповядай — каза Лори през смях, стресната от изблика на момичето.

След това Дженифър прегърна и Джак.

— Благодаря и на теб! — каза тя.

— Моля — едва успя да отвърне Джак, придържайки с ръка бейзболната шапка на „Ред сокс“, подарък от сестра му.

Притиснати един в друг тримата тръгнаха нагоре, където ги чакаше Нийл. Дженифър ги запозна и те си размениха ръкостискания.

Лори се изненада от присъствието на Нийл и веднага се поинтересува кой е той. Мислеше, че Дженифър е сама в Индия.

— Нийл е приятел от Лос Анджелис — обясни Дженифър, все още във възторг от пристигането им. — Запознахме се през първата ми година в университета. Беше специализант в спешното отделение, а сега е един от шефовете. Както обичам да казвам, направо се изстреля нагоре.

Нийл се изчерви.

Лори се усмихна и кимна, все още не съвсем наясно.

— Хей, хора — каза Дженифър с огромно въодушевление. — Налага се да ви оставя за минутка, трябва да се отбия до тоалетната. Пътят до хотела е около час. Някой иска ли да дойде с мен?

— Ходихме в самолета — отвърна Лори.

— Чудесно. Ей сега се връщам — каза Дженифър. — Да не тръгнете нанякъде! Не мърдайте от местата си, иначе ще се изгубим в тълпата!

Тя хукна към тоалетната. Останалите трима я изпратиха с погледи.

— Много е възторжена — каза Лори.

— Представа нямате — съгласи се Нийл. — Толкова се вълнуваше, че ще дойдете, никога не съм я виждал такава. Всъщност не, не е вярно. Същата беше и последния път, когато баба й дойде в Лос Анджелис. Тогава също бях с нея на летището.

— Ще се разходя наоколо да поразгледам — каза Джак. — Става ли?

— Добре, само гледай да не се изгубиш. Ние ще останем тук. Не вярвам Дженифър да се забави много.

— Нито пък аз. Мога ли да оставя чантата си при теб?

— Разбира се. — Лори взе чантата на Джак и я остави до своята. Двамата с Нийл го гледаха, докато се разхождаше из тълпата.

— Радвам се да се запознаем — каза Нийл. — Освен покойната й баба, вие сте единственият друг човек от детството й, за когото Дженифър говори. Сигурно я познавате добре.

— Така мисля. Знаете ли, Дженифър не спомена, че сте тук — каза Лори. Не беше сигурна как да приеме факта, че Дженифър има придружител.

— Знам, че не е — отвърна Нийл, — защото самата тя не знаеше, че ще дойда. Пристигнах снощи и се видяхме едва днес.

— Освен това не знаех, че излиза сериозно с някого.

— Е, не си правете прибързани заключения. Дори самият аз не знам колко е сериозно. Мисля, че една от причините да съм тук е, че не искам да изгарям всички мостове между нас. Наистина ме е грижа за нея. Щом съм дошъл чак дотук само заради една баба. Но познавате Дженифър, знаете колко трудно може да бъде понякога, предвид отношенията с баща й.

— Не схващам.

— Имам предвид проблемът със самоуважението…

— Никога не съм предполагала, че има проблеми със самоуважението. Тя е умна, привлекателна — страхотно момиче.

— О, да. Има ги и това може доста да усложни една връзка. И със сигурност не се приема като красива, в никакъв случай. Сложен случай, но не безнадежден.

— За какво говорите всъщност? — Лори застана войнствено пред непознатия, който открито критикуваше един от хората, когото тя обичаше.

— Тя сподели с мен всичко, така че няма нужда да се преструвате. Говоря за тормоза, който е преживяла от баща си след смъртта на майка й. Наистина се справя забележително добре, благодарение на интелигентността и силния си характер. Много е упорита и баща й е извадил голям късмет, че не го е убила, каквато е вироглава.

Лори беше смаяна. Нямаше представа, че Дженифър е била тормозена. За секунда се запита дали може да бъде откровена с този мъж. Реши да бъде откровена.

— Не знам нищо за това — призна тя.

— О, боже! — изчерви се Нийл. — Май не трябваше да казвам нищо. Но от начина, по който Дженифър говори за вас като за най-близкия си ментор, предположих, че вие сте единственият друг човек, освен мен, който знае за това.

— Никога не ми е казвала. Дори не е намеквала за това.

— Трябваше да се досетя. Извинете.

— Не се извинявайте на мен, а на Дженифър.

— Няма да се наложи, ако не го споменете. Мога ли да ви помоля да го запазите за себе си?

Лори се замисли над молбата му, опитвайки се да реши как ще е най-добре за Дженифър.

— Запазвам си правото да й го кажа, ако реша, че е в неин интерес.

— Това ми стига — кимна Нийл. — Но аз съм тук, защото тя дойде при мен и ме помоли да я придружа. Първата ми реакция беше да откажа. Имах твърде много работа, за да зарежа всичко и да тръгна за Индия. Тогава тя просто си тръгна. Помислих, че всичко е свършило. Няколко часа го обмислях, не можах да се свържа с нея, след това реших въпреки всичко да дойда.

— Тя зарадва ли се?

Нийл сви рамене.

— Поне не ми каза да се махам.

— И това ви е наградата, че сте дошли на другия край на света?

— Тя е много обидчива. И все пак, добре че дойдох. Днес на пазара в Стария Делхи, докато се опитвах да я настигна, за да й кажа, че съм тук, се натъкнах на един мъж, който се нахвърли върху нея по най-ужасния възможен начин. Изглеждаше твърде добре облечен, за да е типичен крадец.

— Какво имате предвид под това, че й се е нахвърлил по най-лошия възможен начин?

— Насочи пистолет със заглушител, сякаш е наемен убиец.

Лори зяпна от изненада.

— Какво точно стана? — попита настоятелно тя.

— Нямахме представа какви са били намеренията на този човек, защото изведнъж като от нищото изникна друг мъж, който по-късно се оказа цивилен полицай, и го простреля от упор.

— Какво стана после? — попита Лори. Тя беше ужасена. Беше предупредила Дженифър да не души много наоколо и ето че се беше оказала права.

Нийл й разказа как Дженифър беше паднала от велорикшата, как се беше смесила с тълпата и как бе успял да я открие в месарския магазин.

— Мили боже! — Лори прикри устата си с длан.

— Беше интересен ден — каза Нийл. — След това се скрихме в хотела. Дори не исках да идва тук тази вечер, но тя беше непреклонна.

— Джак! — извика внезапно Лори и Нийл трепна. Беше го видяла да излиза от тълпата и да се обръща към тях. Тя размаха ръце. — Върни се, Джак!

— Това променя всичко — каза Лори, когато Джак се запъти тях.

— Притеснява ме, че тъкмо ровенето из смъртта на баба й може да е довело до опита за убийство — додаде Нийл.

— Точно така — каза Лори и махна на Джак да побърза.

— Нийл току-що ми разказа един много страшен епизод от днешния ден — каза тя, щом Джак застана до тях. — Нещо, което ще промени смисъла на визитата ни.

— Какво е то? — попита Джак.

Преди Лори да успее да каже нещо, Дженифър изскочи от тълпата и забърза към тях.

— Много се извинявам. Дамската тоалетна беше пълна и трябваше да потърся друга. Както и да е, вече съм тук. — Тя млъкна и огледа лицата им. — Какви са тия тъжни физиономии?

— Нийл току-що ми разказа за днешното ви приключение на пазара в Стария Делхи.

— А, това ли — Дженифър махна с ръка. — Толкова много неща имам да ви разказвам. Това е просто най-драматичният момент.

— Според мен е нещо много сериозно и ще има последици — каза Лори.

— Чудесно — рече Дженифър и размаха ръка над главата си. — Надявах се да го приемеш точно така. Извинявай, но насам идват семейство Бенфати, за които ти разказах.

* * *

— Добър вечер — поздрави Дженифър, след като Лусинда представи двамата си синове на Дженифър и останалите.

Запознаха се и размениха ръкостискания. Дженифър погледна синовете на Лусинда. По-възрастният се казваше Луис — това беше океанографът. Тони, херпетологът, беше по-малкият и много приличаше на майка си.

— Дженифър ми разказа за вас — каза Лусинда на Лори и Джак. — Тя предположи, че може да се съгласите да погледнете и съпруга ми Хърбърт, преди да им кажем да го кремират.

— На този етап ми се струва, че случаите на бабата на Дженифър и вашия съпруг си приличат изключително много — каза Лори. — Така че определено бихме искали да ги видим. Не мога да кажа дали ще се стигне до аутопсия. Не им давайте зелена светлина за кремацията, докато не ви се обадим. Ще отидем в болницата утре сутринта.

— Ще изчакам, разбира се — отвърна Лусинда. — Много ви благодаря.

— Няма да има аутопсия — каза Дженифър. — Днес госпожица Варини ми напомни, че при настоящите обстоятелства няма да стане. Само ако се случи нещо наистина необичайно. Тук, в Индия, лекарите не могат да вземат такова решение. Всичко зависи от полицията или от магистратите. Ти чу ли се с нея днес, Лусинда?

— Да. Тя ми предложи да закара Хърбърт във Варанаси, ако се съглася на кремация. Честно казано, въобще не ме интересува това Варанаси. Както и да е, напомних й, че моите момчета пристигат днес и че утре ще се срещнем с нея.

— Заплаши ли те с нещо, свързано с утрешния ден? — попита Дженифър.

— Да, каза нещо за съдебна заповед, която обаче ще получи чак следобед. Аз просто повторих, че момчетата ми ще й се обадят преди обяд и затворих. Досадна жена.

Дженифър се засмя.

— Меко казано.

След като се разбраха да се видят на сутринта, двете групички тръгнаха към мястото, определено за хотел „Амал палас“ и намериха посрещачите си. Те от своя страна се обадиха на съответните шофьори и групата излезе отвън на тротоара, за да изчака колите.

Щом влязоха в буса, Дженифър седна на предната седалка, Лори и Джак се настаниха в средата, а Нийл — отзад.

— Добре — каза Джак, щом потеглиха. — Достатъчно дълго ме държахте в неизвестност за онова, което се е случило днес, и което ще промени същността на посещението ни.

Дженифър посочи шофьора с поглед, подсказвайки му, че е по-добре да отложат обсъждането на темата за по-късно, след като се приберат в хотела. Лори веднага съобрази и прошепна нещо в ухото на Джак. И подеха оживена дискусия за Индия и Ню Делхи. Освен това обсъдиха скорошното дипломиране на Дженифър и избора й да специализира хирургия, прицелвайки се в Презвитерианската болница към Колумбийския университет в Ню Йорк. През всичките петдесет минути на пътуването им Джак не откъсваше очи от уличния трафик.

Когато спряха пред хотела, Нийл каза:

— Да се съберем у Дженифър за всеки случай.

— Защо? — попита Джак.

— Заради онова, което ще ти разкажем по-късно — каза Лори. — Идеята не е лоша. Човек никога не знае какво може да му се случи.

Лори, Джак и Нийл излязоха от колата преди Дженифър, която се опита да протестира. Когато най-накрая смутено се изниза навън, те се бяха скупчили около вратата й. Тръгнаха към входа в плътна групичка.

— Защо не се регистрирате и после да идем да пийнем по една студена бира? — попита Дженифър, възвръщайки достойнството си. — Двамата с Нийл ще ви изчакаме тук.

Тъй като вече беше минало полунощ, барът беше полупразен. Имаше музика на живо, но групата почиваше в момента. Дженифър и Нийл си намериха маса колкото се може по-далеч от подиума и заетите маси. Сервитьорката се появи веднага, щом седнаха. Поръчаха по една бира „Кингсфишър“ за всички и се отпуснаха в меките столове.

— Едва сега се почувствах по-спокойна — призна Дженифър. — Май дори съм малко гладна.

— Приятелите ти ми харесват — каза Нийл. За миг си помисли да признае за неволното споделяне на тайната на Дженифър с Лори, но се уплаши. След целия стрес, който бяха преживели през деня, той се страхуваше, че това няма да й повлияе добре. Проблемът беше, че не искаше тя да го научи от друг, но чувстваше, че може да се довери на Лори. Вярваше, че едва ли ще направи нещо, което да я подтикне да разкаже за случилото се на Дженифър.

— Не познавам Джак много добре, но щом Лори казва, че е страхотен, значи е така.

Сервитьорката донесе бирите.

— Имате ли нещо готово за хапване? — попита Дженифър.

— Имаме, веднага ще ви донеса менюто.

Петнайсет минути по-късно пред Дженифър стоеше огромен поднос с екзотични мезета, а след няколко минутки към тях се присъединиха Лори и Джак. Джак отпи няколко глътки от бирата и се облегна назад.

— Така — каза той. — Достатъчно ме дразнихте с намеци за тоя страшен епизод. Разказвайте.

— Нека аз да му го разкажа — каза Лори. — Ако объркам нещо или не съм го разбрала, поправете ме. Искам да съм сигурна, че правилно съм схванала всичко.

Дженифър и Нийл едновременно я подканиха да започва.

Лори разказа случката на пазара в Стария Делхи, като беше поправена от Дженифър и Нийл само два-три пъти. След като приключи разказа, тя погледна към двамата младежи за някакви допълнения.

— Това е — каза Дженифър, кимайки с глава. — Така беше.

— И не отидохте в полицията? — вдигна вежди Джак.

Дженифър кимна.

— Нийл, който е бил тук на медицински симпозиум, успя да ме убеди да не го правя.

— Местната полиция е много корумпирана — обясни Нийл. — Освен това има нещо, което не ти казах днес. Другата причина да не искам да говориш с полицията е, че според мен тя е въвлечена в това.

— Така ли? — попита Дженифър и се сепна при тази мисъл.

— Не мога да повярвам, че цивилният полицай се е оказал до теб просто ей така. Твърде голямо съвпадение. Имам чувството, че е следил или теб, или жертвата. Ако зависеше от мен, бих заложил на теб.

— Сигурен ли си? — ахна тя. — В такъв случай съм готова да се обзаложа, че когато го видях после пред джамията, той ни е следял.

— Кой знае. Основната ми мисъл е, че полицаите не са просто невинни зяпачи, което никак не е успокояващо, защото, както вече казах, корупцията не е нещо непознато тук.

— Така — обади се Джак. — Заплахата за живота на Дженифър определено променя отношението ни към случая на баба й и онова, което трябва да направим.

— Смяташ ли, че заплахата има връзка с него? — попита Лори.

— Трябва да предположим, че е така — кимна Джак, — а както вече каза Нийл, заплаха, която включва и корумпирана полиция, е нещо твърде смущаващо.

— Нека ви кажа какво ме накара да се отнеса с подозрение към цялата ситуация — каза Дженифър. — Тази заплаха, или каквото там беше днес, е просто черешката на тортата. Онова, което наистина привлече вниманието ми, не само при баба, но и при другите два случая, е несъответствието между часа на смъртта, отбелязан в смъртния акт, и времето, когато са обявени по CNN. Вземете баба например! Видях репортажа по телевизията в приблизително седем и четирийсет и пет сутринта в Лос Анджелис, което е около осем и петнайсет вечерта тук, в Индия. Когато видях смъртния акт, в него пишеше, че е починала в десет и трийсет и пет, два часа и двайсет минути по-късно.

— В смъртния акт се записва часът, в който докторът е установил, че човекът е мъртъв — каза Лори. — Не означава, че човекът е умрял точно тогава.

— Напълно съм наясно — отвърна Дженифър. — Но само си помислете. Разликата е два часа и двайсет минути, но прибавете към това и времето, през което някой е сглобил историята, обадил се е на CNN и я е докладвал. Трябва да се има предвид и времето, през което CNN проверяват достоверността на историята, пишат материал и го излъчват. Става дума за много повече време. Според мен дори за още около два часа.

— Разбирам какво имаш предвид — каза Джак. — Същото ли се забелязва и при другите два смъртни случая?

— Съвсем същото при втория случай с Бенфати. Репортажът е бил излъчен по телевизията в единайсет по обяд нюйоркско време, което е осем и половина вечерта в Индия. Часът в смъртния акт е единайсет и трийсет и една вечерта. Пак два часа разлика. Сякаш някой съобщава за смъртните случаи в CNN още преди да са се случили. На всичко отгоре забележете, че смъртта е настъпила приблизително по едно и също време. Това съвпадение ли е, или какво?

— А третата смърт? — попита Лори.

— Третата е нещо по-различно, и причината за това е, че жертвата не е била открита изстинала и синя като първите две. Но във всичко останало нещата са същите, включително времевата рамка. Третият пациент е бил намерен все още жив от хирурга и е бил направен опит да бъде реанимиран — за нещастие, безуспешен. Случайно хванах репортажа по CNN малко след девет вечерта и водещите съобщиха, че смъртта е настъпила по-рано. Днес следобед разговарях със съпругата. В смъртния акт е написано девет и трийсет и една вечерта.

— Сякаш някой подхвърля информация на CNN още преди да се разбере за смъртта, особено при първите два случая — каза Джак. — Това наистина е много странно.

— И трите — аз, Лусинда Бенфати и Рита Лукас — научихме за смъртта на близките си от CNN, след като телевизията е разполагала с достатъчно време да напише материал и да му определи ефирно време много преди самата болница да го научи. Ако не бяха тези странни несъответствия, сигурно щях да позволя да кремират баба. Но така не ми остава друго, освен да си мисля, че не става въпрос за естествена смърт. Че е резултат от умишлено действие. Някой убива и после няма нетърпение да го сподели със света.

Когато Дженифър спря да говори, няколко минути цареше пълно мълчание.

— Боя се, че трябва да се съглася с Дженифър — каза най-накрая Лори, нарушавайки мълчанието. — Това ми звучи като индийска версия на Ангела на смъртта. В Щатите си имаме няколко такива: здравни работници, тръгнали да убиват. Със сигурност е вътрешна работа. Но обикновено жертвите имат някаква връзка помежду си. Съществува някаква логика. От онова, което ми разказа, не виждам такава тук.

— Точно така — каза Дженифър. — Възрастта варира от шейсет и четири при баба до четирийсет при Дейвид Лукас. Докато двамата са били в една и съща болница, третият се е намирал в друго медицинско заведение. Двамата са претърпели ортопедически операции, третият — операция за стесняване на стомаха. Единствената връзка е, че и тримата са американци.

— Часът на смъртта е приблизително един и същ — добави Лори. — Като че ли и механизмът, с леки изменения.

— Има ли някаква връзка между двете болници? — попита Джак.

— И двете са от един тип — каза Дженифър. — В Индия има общо взето два типа болници: занемарените държавни болници и новите, впечатляващо оборудвани частни болници, които са построени на първо място за целите на медицинския туризъм и след това за новопоявилата се индийска средна класа.

— Какви са мащабите на медицинския туризъм в Индия? — попита Джак.

— Огромни — отвърна Дженифър. — Малкото информация, до която успях да се добера, предполага, че по приходи от чужда валута успешно конкурира информационните технологии. Очаква се до 2010 година да печели до два милиарда и половина. Това означава растеж от около трийсет процента годишно. Интересно дали тези смъртни случаи ще окажат влияние върху тези впечатляващи печалби. Вече са отчетени доста откази от насрочени операции.

— Може би точно това е причината някои хора да се опитват толкова усърдно да покрият всичко — предположи Джак.

— Джак попита дали има някаква връзка между двете болници — каза Лори. — Ти не му отговори на въпроса.

— Съжалявам — каза Дженифър. — Малко се отнесох. Да. В Интернет открих, че и двете са собственост на една и съща холдингова компания. В индийското здравеопазване ще се печелят големи пари, особено когато правителството го поощрява по всевъзможни начини, включително най-различни данъчни облекчения. В резултат на високите печалби бизнесът се ангажира все повече и влага все по-големи суми.

— Дженифър — прекъсна я Джак, — когато започна да ни разказваш за несъответствието във времето, ти каза, че то е основната причина да заподозреш, че тези хора не са починали от естествена смърт. Което означава, че има и други. Кои са те?

— Ами първо, че още след първите няколко изречения започнаха твърде много да ме притискат да взема решение дали да кремират, или балсамират баба. Тъй като съм наясно, че след подобни процедури аутопсия не може да се извърши, тяхната упоритост включи червената лампичка. След това се появи твърде удобната диагноза сърдечен удар и то след прегледа на баба в медицинския център на Калифорнийския университет, където установиха, че има забележително здраво сърце.

— Не са й правили ангиография или нещо подобно? — попита Джак.

— Не са, но й направиха стрес тест.

— Нещо друго, което да е предизвикало подозренията ти? — попита Джак.

— Цианозата, която са открили и при баба ми, и при Бенфати.

— Това е интересно — каза Лори, кимайки с глава.

— А при третия пациент? — попита Джак.

— При него също — потвърди Дженифър. — Накарах Рита Лукас, съпругата, да поразпита. Имало е цианоза, но само когато са го намерили още жив. Когато започнали реанимацията, тя бързо се изчистила, което ги оставило с измамното впечатление, че от реанимацията е имало ефект.

— Колко време е продължила?

— Не знам точно, но останах с впечатление, че не много дълго. Пациентът започнал да се вкочанява, докато те все още са се опитвали да го съживят.

— Трупно вкочаняване ли? — попита Лори. Тя погледна Джак. И двамата бяха изненадани. Обикновено rigor mortis се появяваше чак след часове.

— Съпругата сподели, че хирургът й го казал, защото не искал да си мисли, че са прекъснали реанимацията твърде рано. Решил, че причината е инсолацията.

— Каква инсолация? — попита Джак.

— Реанимацията е била много трудна. Температурата на пациента се вдигнала много, както и нивата на калия. Опитали се да свалят и двете, но без особен успех.

— Мили боже — каза Джак. — Какъв ужас.

— Оказа се, че и в трите случая се е появила обща цианоза, което според мен няма никаква връзка с диагнозата сърдечен удар.

— И на мен не ми се връзва — каза Нийл, който за пръв път изказа мнение. — В случая имаме по-скоро дихателен проблем, а не сърдечен.

— Или ляво-десен шънт — каза Лори.

— Или отравяне — допусна Джак. — Няма как да е ляво-десен шънт, не и при тримата едновременно. При единия, може би. Но не и при тримата. Мисля, че тук си имаме работа с токсикологичен проблем.

— Съгласна съм — каза Лори. — А аз си мислех, че идвам тук само за да подкрепя Дженифър.

— Ти ме подкрепяш — обади се Дженифър.

Джак погледна Лори.

— Нали знаеш какво означава това?

— Разбира се — отвърна Лори. — Определено трябва да се направи аутопсия.

— Те отказват — намеси се Дженифър. — Нали ви казах. Освен това има още нещо, за което разговаряхме с госпожа Бенфати. Днес следобед ми се обади любимата ми асистентка Кашмира Варини и ми направи ново предложение, което според нея и болничната администрация би трябвало да ме изкуши да дам зелена светлина на кремацията. Каза ми, че изпълнителният директор на болницата използвал някои връзки и уредил труповете на баба, Бенфати и Лукас да бъдат откарани във Варанаси, където да бъдат кремирани и прахът им да бъде разпръснат над Ганг.

— Защо във Варанаси? — попита Джак.

— Потърсих информация в моя пътеводител — каза Дженифър. — Много е интересно. Това е най-свещеният индийски град; освен това е и най-старият. Съществува от над три хиляди години. Ако те кремират там, получаваш отлична карма за следващия си живот. Когато не подскочих въодушевено и не приех веднага предложението на Варини, тя ме заплаши по същия начин, както е заплашила госпожа Бенфати. Каза, че болницата ще поиска съдебно решение да се заеме с трупа на баба както намери за добре и решението ще е готово до обяд.

— Това означава, че трябва да направим аутопсията сутринта — каза Лори. Тя погледна Джак.

— Така е — отвърна той. — Явно утре денят ще бъде натоварен.

— Казвам ви, че няма да разрешат — настоя Дженифър. — Вече предупредих Лори по телефона. Индийската система е ужасна — съдебните патолози нямат никакви права. Решават само полицията и магистратите, а не лекарите.

— Това е някакъв вариант на британската следствена система — каза Лори. — Твърде изостанала. За съдебните патолози е трудно да осигурят необходимия контрол, без да бъдат независими от силите за сигурност и съдебната власт, особено когато полицията и магистратите са в тайно споразумение.

— Трябва да направим каквото можем — каза Джак. — Ти спомена за смъртния акт. Има ли такъв за баба ти?

— Има — отвърна Дженифър. — Хирургът е бързал да впише причина за смъртта сърдечен удар.

— Сигурно — каза Джак. — А другите два случая?

— Както вече казах, и за трите има смъртни актове — додаде Дженифър. — Това допълнително подклажда подозренията ми, че Министерството на здравеопазването просто иска тези случаи да изчезнат.

— Много е объркващо, ако е така — каза Лори на Джак.

— Според нас тук става въпрос за индийски ангел на смъртта. Защо тогава болниците, и дори Министерството на здравеопазването, ще искат да го прикрият, като отказват аутопсии? За мен това няма смисъл.

— Мисля, че няма да успеем да отговорим на всичките тези въпроси, докато не се убедим в правилността на хипотезата ни, че тук става въпрос за убийства — каза Джак.

— Да поговорим за това утре.

Всички погледнаха към часовниците си.

— О, господи! — възкликна Дженифър. — Вече е утре. Минава един. По-добре се качете да поспите.

— Имам уредена консултация във връзка с лечението ми в осем часа — призна Лори.

— И то в болница „Кралица Виктория“ — допълни Джак. — Ще се озовем там рано-рано.

— Запазих си час при техния лекар, за да съм сигурна, че ще ни допуснат вътре.

— Отлична идея — одобри Дженифър.

— Разбрах, че тялото на баба ти се намира в един хладилник в мазето — обърна се Джак към Дженифър.

— Точно така. Много близо до служебната закусвалня.

Джак кимна и се замисли.

— В колко часа ще се срещнем утре, преди да тръгнем към болницата? — попита Дженифър. — И къде? Да закусваме ли заедно?

— Ти, млада девойко — започна Джак с авторитетен глас, — ще останеш тук, в хотела. След всичко, което си преживяла днес, мисля, че е твърде опасно да се мотаеш наоколо. Дори не трябваше да идваш да ни посрещаш на летището.

— Какво! — възкликна Дженифър.

— Не мога да го отрека — каза спокойно Джак. — Твоите подозрения и упоритост са разбунили пчелите в кошера Ню Делхи, но така си се изложила на опасност. Мисля, че Лори ще се съгласи с мен.

— Така е, Дженифър.

— Трябва да ни позволиш да опитаме да докажем онова, което ти си успяла да откриеш — продължи Джак. — Не мога да участвам, освен ако не се съгласиш да отстъпиш. Не искам смъртта ти да лежи на съвестта ми, ако се окаже, че това наистина е някаква конспирация.

— Но аз… — опита да се възпротиви Дженифър, ала знаеше, че Джак е прав.

— Никакво „но“! Дори не сме сигурни дали можем да направим нещо. Заслужава ли си да рискуваш живота си?

Дженифър поклати глава, след това бавно се отпусна назад. Погледна Нийл, но той кимна, явно подкрепяше Джак.

— Хубаво — отстъпи най-накрая тя.

— Значи така се разбираме — каза Джак. — Ще ви държа в течение. Предпочитам да си останеш в стаята, но знам, че не мога да настоявам, а сигурно не е и наложително. Просто не излизай от хотела.

— Аз мога ли да помогна по някакъв начин? — попита Нийл.

— Ще ти се обадим — каза Джак. — Дай ми номера на мобилния си. Междувременно можеш да забавляваш Дженифър, за да не се изкушава да излиза навън.

— Не ме поучавай — оплака се Дженифър.

— Права си. Съжалявам — каза Джак. — Наистина прозвуча снизходително. Нямах това предвид. Саркастичните забележки са част от чувството ми за хумор. Както вече казах, разкрила си доста неща досега, въпреки мъката ти. Не вярвам, че аз бих могъл да го направя.

След като си пожелаха лека нощ, Джак и Лори станаха и оставиха младежите да си допият бирата. Във фоайето Джак каза, че ще отиде да резервира един микробус за следващия ден, ако е възможно.

— За какво ти е микробус? — попита Лори.

— Ако искаме да откараме труп от точка А до точка Б, трябва да сме подготвени.

— Правилно — каза Лори с усмивка, досещайки се какво има предвид Джак.

Няколко минути по-късно, докато се изкачваха към седмия етаж с асансьора, Лори каза:

— Тази вечер научих нещо, което не знаех досега. Изглежда, че Дженифър е била тормозена от баща си като малка.

— Каква трагедия — каза Джак. — Но като че ли това не й се отразява.

— Поне не очевидно.

— Тя ли ти каза?

— Не, той. Стана случайно. Поне аз си мисля така. Нийл беше убеден, че като неин ментор аз би трябвало да го знам. Така че не го споменавай пред никого.

— Че на кого бих могъл да го кажа?

* * *

— Готова ли си? — попита Нийл, след като Дженифър допи бирата си.

Тя кимна и остави празната бутилка на масата. Изправи се и му подаде ръка. Двамата тръгнаха към асансьорите.

— Не ми харесва мисълта, че ще стоя само в хотела.

— Но така е най-сигурно. Не трябва да рискуваш. Още от началото го мислех, но не посмях да го предложа.

Дженифър му хвърли един бърз, изпитателен поглед.

Качиха се в асансьора.

— Етажът ви, ако обичате — произнесе операторът с равен тон.

Дженифър и Нийл се спогледаха несигурно.

— Девет — каза най-накрая тя, след като Нийл продължи да мълчи.

Двамата мълчаха, докато се изкачваха нагоре и докато вървяха към стаята на Дженифър. Когато стигнаха до вратата й, те спряха.

— Надявам се, че не очакваш да те поканя — каза Дженифър. — Не и в един и половина сутринта.

— Когато стане въпрос за теб, Джен, не очаквам нищо. Винаги ме изненадваш.

— Добре де. Бях ти много ядосана в Лос Анджелис. Очаквах да реагираш по друг начин.

— Осъзнах го, но твърде късно. А и можехме да го обсъдим малко по-подробно.

— Защо? Веднага стана ясно, че няма да дойдеш, дори след като ясно ти обясних, че имам нужда от теб.

— Но се справи отлично и сама. Това не променя ли до някаква степен отношението ти?

— Не — отвърна без колебание тя.

— А какво мислиш за идването ми в Индия? Така и не ми каза.

— Оценявам го, но съм и объркана. Мисля, че все още не съм убедена доколко мога да ти вярвам, Нийл. Трябва да мога да ти се доверявам. За мен това е много, много важно.

Той се сви вътрешно, когато се сети как разкри тайната й на Лори. Беше повече от сигурен, че ако си признае, Дженифър ще реши, че не може да му се вярва. Изведнъж се усети изтощен. Заслужаваше ли си всичко това? Дори не беше сигурен, че тя е способна да поддържа нормална връзка. Притесняваше се, че в нейното съзнание той винаги ще бъде или много добър, или ужасно лош, докато в действителност се намираше някъде по средата, също както всички останали.

— Кой на кого ще се обади утре? — опита се той да разведри атмосферата. Всякакви надежди за някаква интимност се изпариха в мига, когато тя му каза да не се надява да го покани в стаята си.

— Защо не си определим час? — предложи Дженифър. — Да се срещнем в залата за закуска в девет?

— Добре — отвърна Нийл. Накани се да си тръгва, когато Дженифър изведнъж го дръпна към себе си и го прегърна.

— Всъщност — каза тя, заровила лице в гърдите му, — много се радвам, че си тук. Просто се страхувам да го покажа от страх, че ще се разочаровам. Съжалявам, че съм такъв скептик. — След това се отдръпна от него, целуна го бързо по устните и се скри в стаята си.

Нийл остана в коридора, напълно изненадан от действията й. Но както вече беше казал, от нея можеше да се очаква всичко.

Глава 30

19 октомври 2007 г.

Петък, 7:45 часа

Ню Делхи, Индия

Инспектор Нареш Прасад се приближаваше към хотел „Амал палас“. Погледна часовника си. Пристигаше по-рано от предишния ден, макар и по-късно, отколкото беше възнамерявал. Забравил бе, че в петък сутринта трафикът винаги е по-ужасен, отколкото през останалите дни, затова му бе необходимо повече време от планираното, за да стигне до офиса си и оттам до хотела.

Портиерът сикх го разпозна и посочи към същото място, където Нареш беше паркирал предишния ден. Той мина под навеса, зави и паркира. Докато вървеше към хотела, махна признателно на портиера. Портиерът му изкозирува в отговор.

— Отново вие, инспекторе! — възкликна бодро Сумит, щом забеляза приближаващия се Нареш.

— Боя се, че да — призна раздразнено Нареш. Всъщност той съвсем не беше доволен от задачата си. Точно както предишния ден, превърнал се в същинско бедствие, и днес инструкциите му бяха двусмислени. Какво точно означаваше да не изпуска от поглед Дженифър Ернандес? Да не й беше бавачка? Освен това колкото повече мислеше за кошмара от предишния ден, толкова по-убеден беше, че вината за всичко е на Рамеш.

— Днес имате късмет — каза Сумит. — Госпожица Ернандес още не се е появила, макар че вече видях придружителя й.

— И той ли е отседнал тук?

— Разбира се.

— Как се казва?

— Нийл Маккългън.

— В една и съща стая ли са?

— Не, в различни.

— Той излезе ли вече?

— Не. Беше облечен спортно. Слезе в спа салона.

— Мисля, че госпожица Ернандес ме забеляза вчера, затова по-добре да изчакам в колата.

— Много добре — каза Сумит. — Ще се опитаме да ви държим в течение.

— Благодаря — отвърна Нареш. — Междувременно ще съм ви благодарен, ако ми донесете малко чай.

— Разбира се. Веднага.

* * *

— Как могат индийските държавни служители да спят спокойно през нощта и да оставят тези деца да просят по улиците — каза ядосано Лори, когато двамата с Джак влязоха в болницата.

Джак се съгласяваше с всяка нейна дума, предвид засилената й чувствителност, причинена от хормоналното лечение.

— Какво мислиш за болницата? — попита той, опитвайки се да смени темата.

Лори огледа огромното луксозно фоайе с модерното му обзавеждане и мраморния под.

— Много е впечатляваща. — Тя погледна към кафенето. — Много, наистина.

— Ето какво предлагам — каза Джак. — Докато те преглежда д-р Рам, аз ще погледна тялото на Мария Ернандес.

— Няма ли да дойдеш да видиш резултатите от ултразвука? — попита жаловито Лори. — Никога не си ги виждал.

— Ще дойда — успокои я Джак. — Просто искам да видя тялото, за да знаем с какво си имаме работа. След това ще се кача горе, за да видя резултатите. Обещавам.

Лори неохотно му позволи да тръгне към асансьорите, докато тя бавно приближи до регистратурата.

Джак беше много впечатлен от болницата. От негова гледна точка тя беше не само много модерна, но и изключително добре проектирана и построена от качествени материали. Очевидно беше, че по време на строежа й не са пестили пари. Докато чакаше асансьора, той забеляза, че сестрите бяха облечени в старомодни бели престилки и носеха касинки. От тях лъхаше на носталгия. Тъй като повечето отиваха нагоре, Джак се оказа съвсем сам в кабината.

Когато слезе в сутерена, той тръгна по коридора и надникна в модерната закусвалня. Вътре няколко лекари и сестри пиеха кафе. Никой не му обърна внимание. Джак продължи към хладилниците и отвори първия. Нямаше никакви тела. Затвори тежката врата и се приближи към другия. Сладникавият мирис му подсказа, че е на прав път.

Вътре имаше две носилки и два трупа, покрити с чаршафи. За щастие, температурата беше доста ниска — Джак предположи, че е някъде около нулата. Той хвана първия чаршаф и го отметна. Пациентът беше пълен мъж, към петдесетте. Сигурно беше Хърбърт Бенфати.

След като отново го покри, Джак се прехвърли на другата носилка. Дръпна чаршафа и пред него се появи Мария Ернандес. Широкото й, пълно лице се беше деформирало, изкривявайки устата й в гримаса. Цветът на кожата й беше сив, осеян със зеленикавосинкави петна. Джак дръпна чаршафа още по-надолу и видя, че тя все още е облечена с болничната си нощница. Дори системата за интравенозна инфузия все още беше на мястото си. Джак отново я покри с чаршафа. За миг се запита какво да прави. Не мислеше, че има кой знае какъв избор.

Излезе от хладилника. Огледа коридора и забеляза един пазач, облечен с голяма раздърпана униформа, който седеше на стол до една двойна врата. Без да бърза, Джак се приближи до мъжа, който не сваляше поглед от него, но и не помръдваше от мястото си.

— Здравейте — каза Джак с безгрижна усмивка. — Аз съм д-р Степълтън.

— Да, докторе — каза възрастният пазач. Освен очите му, нищо друго в тялото му не помръдваше. Имаше вид на статуя, докато Джак не улови някакъв потиснат тремор. Веднага разбра, че човекът страда от паркинсонова болест.

Джак мина през вратата и излезе на товарната рампа. На малкия паркинг стоеше само една товарна кола. От едната й страна се виждаше надпис „Доставка на хранителни продукти, болница «Кралица Виктория»“. Доволен, Джак се върна вътре. Усмихна се отново на пазача, който му кимна приятелски в отговор.

След като се върна в асансьора, Джак натисна бутона за четвъртия етаж. Не търсеше нищо специално, просто му трябваше някой от етажите с пациенти; когато вратата се отвори, той разбра, че е направил мъдър избор. Тръгна към централното гише, което кипеше от дейност. Първата вълна пациенти беше изпратена в операционните зали преди малко повече от час и втората вълна се подготвяше. Около него цареше един малък ад.

— Извинете ме — обърна се Джак към един от забързаните чиновници. — Трябва ми инвалидна количка за майка ми.

— В склада до асансьорите. — Чиновникът посочи с химикалката, която държеше в ръка.

Без да бърза, Джак се запъти към въпросния склад и извади една от количките. На седалката й беше сгънато одеяло, което той остави вътре. Откара количката до асансьорите и я свали в сутерена. Щом се озова в коридора, я избута до хладилника с двете тела.

После се върна във фоайето на болницата и излезе на паркинга. Качи се в микробуса, който консиержът от хотел „Амал палас“ му беше уредил, заобиколи болницата и се приближи до товарната рампа. Паркира до болничния бус, леко удряйки рампата със задната броня.

Когато влезе в болницата през входа към товарната рампа, той отново се усмихна и поздрави възрастния пазач. Явно човекът гледаше вече на него като на приятел. Беззъбата му усмивка беше още по-широка.

Докато Джак вървеше към асансьора, който щеше да го отведе обратно във фоайето, за да попита за кабинета на д-р Рам, той извади от джоба си мобилния телефон и листчето, на което беше записал телефона на Нийл, и му се обади.

— Надявам се, че не съм те събудил — каза Джак, щом се свърза с него.

— Съвсем не — отвърна Нийл. — Аз съм във фитнес залата и карам колело. Трябва да се срещна с Дженифър в девет.

— Снощи ме попита дали би могъл да помогнеш.

— Абсолютно — каза Нийл. — Какво трябва да направя?

— Сигурно Дженифър вече е получила принадлежностите на баба си. Трябва ми комплект дрехи. Би ли могъл да помолиш Дженифър да ти ги даде и след това да ми ги донесеш в болница „Кралица Виктория“? Двамата с Лори имаме час при д-р Арун Рам. Не знам къде е кабинетът му, иначе щях да ти го кажа.

— Дрехи? За какво са ти?

— На мен не ми трябват, за нея са. Беше изписана преди около час и нещо.

* * *

Преди Вийна да тръгне за работа, Кал й нареди да се опита да разбере какво се е случило с тялото на Мария Ернандес, без да привлича внимание. Накара я да го направи, въпреки че предишната вечер изрично беше предупредил нея, Самира и Радж да не задават никакви въпроси за останките на жертвите. Но тъй като американските патолози бяха дошли, той знаеше, че това ще е най-важният ден.

Завърза връзките на маратонките си, подготвяйки се за сутрешния джогинг, като размишляваше върху онова, което Вийна щеше да му разкаже вечерта. Надяваше се, дори вярваше, че събитията от днешния ден ще сложат край на проблема. Искаше да чуе, че тялото е било кремирано или поне балсамирано.

Докато си мислеше за Мария Ернандес, от главата му не излизаше и Дженифър Ернандес и онова, което беше предизвикало подозренията й. По време на сутрешното съвещание той едва не разкри плановете си, но размисли в последния момент. Страхуваше се от реакциите на Петра и Сантана — особено на Сантана — на предложението момичето да изчезне, когато научат всичко от него.

Той потича на място няколко секунди. Маратонките му бяха нови и Кал искаше да ги поразтъпче малко. Всичко изглеждаше наред. Той грабна шишето с вода и тръгна към вратата. Не успя да стигне до нея. Настоятелният звън на телефона му го спря и той се запита дали да вдигне, или да го остави на гласовата поща?

След всичко, което се беше случило напоследък, реши, че ще е по-добре да се обади, но това го раздразни.

— Да! — изръмжа той в слушалката.

— Обажда се Сачин — чу се същото ръмжене и от другата страна.

— А, господин Гупта! — продължи Кал с по-делови тон.

— Звънял сте снощи.

— Така е. Имаме друга работа за вас. Свободен ли сте?

— Зависи от работата и от заплащането.

— Заплащането ще е повече от предишния път.

— Кажете за какво става въпрос.

— За една американка. Млада жена. Трябва да я задържим тук за около двайсет и четири часа, а след това искаме да си иде.

— Завинаги?

— Да, завинаги.

— Знаете ли къде се намира, или това също е част от задачата?

— Знаем къде е.

— Това ще ви струва два пъти повече от предишния път.

— Какво ще кажете за един път и половина? — предложи Кал. Въпреки че изобщо не го вълнуваше колко пари ще му поискат, той изпита неустоимо желание да се пазари.

— Двойно — натърти Сачин.

— Добре, двойно — отвърна Кал. Нямаше търпение да започне джогинга си. — Но искам да го направите още днес, ако е възможно.

— Тогава искам половината пари сега и останалите довечера.

— Тъкмо излизам да потичам. Дайте ми половин час.

— Как се казва и къде да я търся?

— Казва се Дженифър Ернандес и е отседнала в хотел „Амал палас“. Това проблем ли е?

— Не. Не би трябвало да бъде. Имаме приятели, които работят като поддръжка. Ще ви се обадя, преди да доведем вашата гостенка.

— За мен е удоволствие да правя бизнес с вас.

— За мен също — отвърна Сачин, преди да прекъсне разговора.

„Лесно мина“ — каза си Кал и затвори.

* * *

— Разбира се, че ги виждам — каза Джак. Навел се беше над Лори, която лежеше на масата за прегледи.

Д-р Арун Рам стоеше между покритите й с чаршаф крака, като насочваше ултразвуковата сонда с едната си ръка, а с другата сочеше към монитора. Беше нисък мъж с медночервена кожа и забележително тъмна, гъста, грижливо сресана назад коса. Освен това беше много млад: Джак предположи, че е около трийсетте. Онова, което му направи най-силно впечатление, беше изключителната благост и спокойствие, които се излъчваха от него.

— Изненадан съм, че се виждат толкова добре — добави той развълнувано. — Лори, ти виждаш ли ги?

— Ако спреш да си размахваш ръцете пред монитора, ще ги видя.

— О, извинявай — рече той и отстъпи крачка назад. Протегна ръка и с показалеца си изброи четири само в левия яйчник.

— Отлична реколта — съгласи се Арун. Гласът му отговаряше на външния му вид.

— Още колко време ще продължат инжекциите? — попита Джак.

— Да видим — каза Арун. След това се обърна към Джак и попита: — Бихте ли подържали сондата, докато взема линийката?

— Предполагам, че да — отвърна Джак, без да е сигурен, че иска да си играе на доктор със собствената си съпруга. Но после протегна ръка и хвана дръжката на сондата, без да гледа. Образът веднага се разфокусира.

— Внимавай! — рече недоволно Лори.

— Извинявай — промърмори Джак разкаяно. Наблюдавайки монитора, той успя да намести сондата на старото й място. Чувстваше се ужасно нервен.

Арун отвори чекмеджето на масата за прегледи и извади линийка. Постави я пред монитора и провери диаметрите на фоликулите:

— Седемнайсет милиметра, осемнайсет милиметра, шестнайсет милиметра и седемнайсет милиметра. Това е страхотно! — Той прибра линийката. — Мисля, че можем да приложим стимулиращата инжекция още днес. — Той хвана дръжката на сондата и я извади. След това потупа успокоително Лори по коляното. — Готови сме. Можете да станете. Ще се видим в кабинета ми. — После махна с ръка на Джак да го последва.

— Днес ли ще бъде стимулацията? — попита Лори. — Сърцето ми се разтуптя.

— Няма нужда да чакаме повече — каза Арун от вратата, правейки път на Джак. Щом се озоваха в кабинета му, той придърпа два стола към бюрото си. Джак седна на единия. Арун се настани зад бюрото и записа резултатите от прегледа в здравния картон, който беше направил за Лори.

— Цикълът изглежда много обещаващо — фоликулите във функциониращия яйчник изглеждат превъзходно. Д-р Шьонер ще остане доволна. Ако стимулиращата хормонална инжекция се направи днес, бих ви препоръчал оплождането да се извърши утре. Вътрематочно осеменяване ли да подготвим, или предпочитате нещо друго?

— Мисля, че трябва да изчакаме Лори — отвърна Джак.

— Добре — съгласи се Арун, дописа данните в картона и го остави настрани. — Съпругата ви спомена ли ви, че преди време възнамерявах да стана съдебен патолог тук, в Индия?

— Мисля, че не.

— Няма значение. Причината да се откажа е, че традиционно съдебната патология тук е в ужасно състояние заради бюрократични спънки.

— Забелязах, че дори болница като тази няма морга.

— Така е — каза Арун. — Почти няма нужда от нея. Индуските и мюсюлманските семейства прибират починалите веднага по религиозни причини.

— Ето ме — обади се Лори с весел глас, влизайки в кабинета. — Толкова се вълнувам, че най-после стигаме до стимулиращата инжекция. Не мога да опиша колко ми е противно да тъпча с хормони.

— Попитах съпруга ви за осеменяването — обърна се Арун към нея. — Той ми каза да изчакаме вас.

Лори погледна Джак.

— Защо е трябвало да ме чакате?

Джак сви рамене.

— Той попита какви са ни предпочитанията.

— Е, много по-приятно е по естествения начин, в това няма съмнение. Но вътрематочното оплождане вкарва малките човечета точно там, където трябва. Предпочитам да не рискуваме. Боя се, че трябва да направим вътрематочно оплождане.

— Добре. — Джак разпери безпомощно ръце.

— Хубаво, ще ви запиша час за утре. Около обяд добре ли е?

Лори и Джак се спогледаха и кимнаха.

— Чудесно е — каза Лори.

— Значи обяд — записа си Арун. — Ще направим всичко по силите ни бебето ви да бъде заченато тук, в Индия. Така, след като приключихме с това, каква работа всъщност имате в „Кралица Виктория“? Мога ли да ви помогна по някакъв начин? Разполагам със свободно време. Днес ми е изследователският ден.

— Имате ли приятели съдебни патолози? — попита Лори.

— Имам. Много добър приятел, всъщност: д-р Виджей Сингх. С него сме приятели от детинство. И двамата искахме да станем съдебни лекари. Той го направи. Преподава в един от частните медицински колежи в Ню Делхи.

— Там имат ли подходящото оборудване за обучение по патология? — попита Джак окуражен.

— Разбира се. Това е медицинско училище и малка болница.

— А за аутопсии? — попита Лори.

— Разбира се. Както вече казах, става дума за медицинско училище. Там се правят доста показни аутопсии.

Джак и Лори се спогледаха, след което едновременно кимнаха. Познаваха се толкова добре, че дори не се налагаше да си говорят.

— Арун… имате ли нещо против да ви наричам Арун? — попита Джак.

— Предпочитам да ме наричате така.

— Смятате ли, че вашият приятел Виджей ще ни позволи да използваме оборудването му? Бихме искали да направим аутопсия.

— За това ви е необходимо разрешение.

— Случаят е специален — каза Джак. — Не става въпрос за индиец, а за американец, и най-близкият й роднина е тук и е дал съгласието си.

— Странна молба. Честно казано, не съм запознат със законовите положения.

— Според нас в този случай аутопсията е изключително важна.

— Възможно е да спрем сериен убиец — каза Лори. — Предполагаме, че в Делхи се подвизава здравен работник, ангел на смъртта, чиято цел са медицински туристи от Америка. Сега ще отидем да разговаряме с болничните власти, но след като пристигнахме, разбрахме, че по незнайни причини тукашната администрация е категорично против разрешаването на проблема.

— Как го разбрахте? — попита Арун.

— По стечение на обстоятелствата една млада жена, която познавам от много години, е тук, защото баба й е първата жертва.

— Мисля, че трябва да ми разкажете цялата история — каза Арун.

Лори и Джак разказаха на Арун всичко, което бяха научили предишната вечер от Нийл и Дженифър, включително опита за убийство. Арун беше изумен от историята и слушаше напрегнато, без да мига.

— Това е — завърши Джак и Лори кимна. — Ако някой случай изисква аутопсия, то това са Мария Ернандес и останалите двама — добави той. — Според нас тук става въпрос за отравяне, което една аутопсия ще потвърди и дори ще ни помогне за откриването на агента. Разбира се, резултатите трябва да бъдат потвърдени от токсиколог. Във всеки случай със сигурност трябва да направим аутопсия поне на едното тяло, а ако е възможно и на трите.

— Единствените токсикологични лаборатории в Индия са в държавните болници, като Индийския институт по медицина, чийто възпитаник съм аз, но там не можете да направите аутопсия. Това е повече от сигурно. Най-добрата възможност е болницата на Виджей и той може да уреди да бъдат направени токсикологичните проби. Знаете ли, аз разбрах за тези два случая в „Кралица Виктория“. За тях не се говори много, но все пак научих. Разбирате ли, в Индия неблагоприятните случаи с медицински туристи са съвсем малко, затова когато се случи нещо такова, рискът е голям.

— Обикновено когато стане въпрос за сериен убиец в здравната система — обади се Лори, — винаги съществува елемент на извратено приемане на действителността, като например неправилно желание да се сложи край на страданията или да се застраши животът на хората, за да може после да бъдат спасени. Имате ли предположение каква може да е причината за убиването на американски туристи?

— Веднага мога да ви кажа — рече Арун. — Не всички в Индия са във възторг от внезапния бум на частния сектор, който изгради такива великолепни институции като болница „Кралица Виктория“. Така се създаде рязко разграничаваща се двуполюсна система. Сега повече от осемдесет процента от разходите за здравеопазване отиват в този сравнително малък сектор, лишавайки от средства много по-голямата система на обществено здравеопазване, особено в областта на заразните болести в селските райони. Познавам няколко учени, които страстно се противопоставят на правителствената субсидия за медицинския туризъм, независимо от факта, че той е изключително доходоносен за Индия. За да разберете какво имам предвид, трябва да посетите и някоя държавна болница. Все едно отивате от медицинския рай в медицинския ад.

— Страхотно — рече Лори. — Това никога не ми беше хрумвало.

— Нито пък на мен — каза Джак. — Това означава, че сред разбунтувалите се може да има и радикално настроени студенти.

— Несъмнено. Ситуацията е много сложна, също както всяка друга ситуация в държава с един милиард население.

— Но защо болничната администрация се опитва да блокира разследването? — попита Лори.

— Тук вече не мога да ви помогна. Според мен най-вероятно е някакво объркано бюрократично решение. Обикновено това обяснява нерационалните постъпки в Индия.

— Но защо само американци? Тук има медицински туристи и от други държави, нали?

— Разбира се. Всъщност, доколкото знам, повечето идват от Азия, Близкия изток, Европа и Южна Америка. Но все пак основната цел са Съединените щати. Мисля, че правителствения департамент по медицински туризъм гледа на САЩ като на основен източник на растеж, който би надминал трийсет процента годишно. Разполагаме с капацитета. Съществуващите частни болници в момента са полупразни.

— Какво е вашето лично мнение за медицинския туризъм? — попита Лори.

— Аз лично съм против него, освен ако приходите не се преразпределят и към държавното здравеопазване. Но това никога няма да стане. Печалбата се обсебва от новите мегабизнесмени, каквито имаме в излишък. Освен това според мен тази двуполюсна система е неморална.

— Но въпреки това работите в частна болница — посочи Лори.

— Така е. Но освен това работя и в държавните болници. Разделям времето си на две, работя безвъзмездно там като акушер-гинеколог, а издържам семейството си с частната си клиника по лечение на безплодието. Тъй като не сме много, за удобство на пациентите си обикалям повечето големи болници, макар че имам кабинети само в две от тях.

— Работите ли и в медицинския център „Асклепий“?

— Да. Защо питате?

— Там е третият смъртен случай, който е свързан с другите два. Ние смятаме, че човекът, който извършва убийствата, е свързан и с двете институции. Това ни подсказва, че може би става въпрос за лекар.

— Логично предположение — отвърна Арун.

— Тъй като не подкрепяте медицинския туризъм, може би няма да пожелаете да ни помогнете да разгадаем загадката, която дава лоша репутация на медицинския туризъм. Възможно е дори някой от колегите ви или някой от радикалните студенти да стои зад нея.

— Не одобрявам тези методи — отвърна категорично Арун. — С удоволствие ще ви помогна. Всъщност дори съм заинтригуван, при целия ми интерес към съдебната медицина. Каква ще е първата ни стъпка?

— Аутопсията, разбира се — каза Джак.

— Нека се обадя на Виджей. — Арун вдигна слушалката на телефона.

Глава 31

19 октомври 2007 г.

Петък, 9:45 часа

Ню Делхи, Индия

Инспектор Нареш Прасад се чувстваше отегчен и неспокоен. Беше си изпил чая и беше прочел вестника от край до край. Седеше в колата си вече три часа, а Дженифър Ернандес я нямаше никаква. Макар да беше сигурен, че в мига, в който излезе от колата си, ще се сблъска с нея, той все пак го направи, оставяйки вратата широко отворена.

Щом излезе, той се протегна, след което се наведе напред, докосвайки с пръсти върховете на обувките си. Портиерът сикх се усмихна и му махна с ръка. Нареш му махна в отговор. Все още нито следа от госпожица Ернандес. Той погледна към колата си. Макар да знаеше, че трябва да прояви търпение и да чака в нея, не можеше да се насили да го направи. Вътре беше прекалено горещо, а слънцето безмилостно печеше.

Нареш погледна към хотела. Какво правеше тази жена? Защо още не слизаше? Изведнъж той реши, че е време да влезе и да провери дали не е била забелязана.

Затвори вратата на колата си и тръгна към хотела, като непрекъснато се оглеждаше. Влезе вътре и се запъти право към гишето на консиержите.

— Добро утро, инспекторе — каза Лакши.

Сумит беше зает с един от гостите на хотела.

— Още ли не се е появила? — попита троснато Нареш, сякаш вината за това беше на консиержите.

— Боя се, че не. Изчакайте да попитам колегата. — Лакши потупа Сумит по ръката, за да привлече вниманието му, след което дискретно зашепна в ухото му, прикривайки устата си с ръка. — Не, колегата ми също не я е виждал, за съжаление.

— Можете ли да си измислите повод, за да се обадите в стаята й? — попита Нареш. — Искам да знам дали е тук.

— Не мога — отвърна Лакши.

— Дайте ми телефона — сопна му се Нареш. — Как се избира оператора?

След като гласът на оператора прозвуча в слушалката, Нареш поиска да се свърже с Дженифър Ернандес. Нужни бяха само няколко позвънявания и от другата страна се чу сънлив глас.

— Съжалявам — каза Нареш. — Мисля, че съм сбъркал номера.

— Няма нищо — отвърна Дженифър и затвори.

Нареш направи същото. Тя спеше в стаята си и той се зачуди как да постъпи.

* * *

Сачин Гупта накара шофьора си Суреш да паркира до служебния вход. До него се стигаше през портал, до който стоеше будката с пазача. Сачин свали стъклото на прозореца си. Очите на пазача светнаха при вида на безупречно чистия черен мерцедес.

— Дойдохме да видим Бхупен Чатурведи — каза Сачин. — Работи в поддръжката. Тази сутрин е забравил лекарството си и ние му го носим.

Пазачът затвори вратата си. Сачин го наблюдаваше как вдига слушалката на телефона и се обажда. Няколко минути по-късно отново отвори вратата.

— Можете да паркирате ей там, до стената — каза той. — Бхупен ще излезе на товарната рампа.

Сачин благодари на човека, но накара Суреш да кара право към рампата. Когато стигнаха там, Бхупен вече ги чакаше. Накара ги да вкарат колата в съседния гараж, който се пазеше за колите на поддръжката. Хвърли на таблото личната карта, която беше донесъл. Като един от шефовете в отдела, Суреш носеше добре изгладена тъмносиня униформа, допълнена от шапка с козирка в бейзболен стил. Той беше среден на ръст здравеняк, с дебел врат. Двамата със Сачин бяха приятели още от гимназията.

— Нали няма да имаш проблеми с това? — попита Сачин. — Цялата история ще бъде раздухана до бога и ще има разследване: американска студентка отвлечена от петзвезден хотел!

— Онова, което ме интересува, е дали носиш парите — каза Бхупен.

Сачин измъкна впечатляваща пачка рупии, навита на руло и я подхвърли на Бхупен, който бързо я пъхна в джоба си.

— Мисля, че ти трябва да се притесняваш, като идваш тук с тази лъскава кола — каза той.

— В Делхи има хиляди такива мерцедеси, а номерата са фалшиви. Между другото, какво лекарство съм ти донесъл?

— Инхалаторът за астмата ми.

— А какво е положението с момичето? В хотела ли е?

— Проверих веднага, след като ми се обади сутринта. Още е в стаята си. Сигурно не се е възстановила от умората.

— Какъв късмет. Явно ще го направим по същия начин като предишния път.

— Точно така. Приготвил съм количката с голямата кутия за инструменти. Стаята й се намира до сервизния асансьор. Носиш ли си тиксо?

Сачин извади една ролка от джоба си. Освен това извади и два чифта гумени ръкавици, които подаде на придружителите си. Бхупен си имаше свои.

— Готови ли сме? — попита той.

— Да вървим — подкани ги Сачин.

Използваха сервизния асансьор. Всички мълчаха напрегнато. Когато стигнаха до деветия етаж, установиха, че не са сами. Пред асансьора за гостите стоеше група от четирима души, но докато Сачин и останалите стигнат до стая 912, мъжете вече ги нямаше. Бхупен докара количката с голямата кутия за инструменти.

Уверявайки се, че коридорът е чист, Бхупен долепи ухо до вратата.

— Като че ли си взема душ. Моментът е идеален. — Той извади универсалната карта за отключване и след като отново огледа коридора, отвори вратата на Дженифър, но ограничителната верига му попречи. Вече всички чуваха шума от пуснатия душ.

— Идеално — прошепна Бхупен. Той се облегна на рамката на вратата и с един силен удар на рамото си изкърти пантичките, които държаха веригата. Всички заедно нахълтаха в малкото коридорче и побързаха да затворят вратата.

Банята се намираше непосредствено вляво. Вратата беше леко отворена и от процепа излизаше пара. Сачин смени мястото си с грамадния Суреш. Той искаше гиганта да влезе пръв в банята. Сачин щеше да е втори, следван от Субрата.

Суреш хвана бравата с голямата си ръка, натисна я рязко и нахълта в банята. Вътре имаше много повече пара, която той се опита да разсее с ръка.

Нямаше нужда да бързат. Душкабината се намираше в задната част на помещението и благодарение на силния шум от течащата вода Дженифър още не беше разбрала за присъствието им.

Сачин рязко дръпна вратата на душкабината. Суреш протегна ръка под течащата вода и сграбчи нещо, което се оказа рамо. Дръпна с всички сили и измъкна Дженифър. Тя изпищя, но писъкът й секна рязко, когато тримата мъже я наобиколиха и нечия ръка запуши устата й.

Тя се опита да се бори, но напразно. Опита се да хапе, но не успя, тъй като устата й бързо беше запушена с някакъв парцал. Единият мъж извади тиксо и го омота около главата й, след което премина към ръцете и дори краката. Няколко минути по-късно тримата мъже се изправиха и доволно огледаха резултата от работата си.

На пода в банята лежеше едно добре омотано с тиксо, голо мокро момиче, чиито изпълнени с ужас очи се стрелкаха между похитителите й. Всичко беше свършило за секунди.

— Красива е — каза Сачин. — Каква загуба.

Отвън се чуваше тракането на количката, която Бхупен вкарваше през вратата.

— Така — каза Сачин. — Да я вкарваме в кутията и да изчезваме оттук.

Тримата мъже сграбчиха Дженифър, вдигнаха я и я изкараха от банята. Тя се опита да се бори, но безуспешно. Щом се озоваха в коридора, Бхупен вдигна капака на голямата кутия за инструменти.

— Сложете я вътре — нареди Сачин. Той погледна в кутията, отиде обратно в банята и се върна с две дебели турски хавлии. Бхупен грабна едната и я постла върху дъното на кутията. — Отлично — похвали го Сачин. Той махна с ръка към Дженифър и тримата отново я вдигнаха. Дженифър се замята в ръцете им. Обзета от ужас, тя се опита да им попречи да я вкарат в кутията, като опря крака в ръба й, но напразно. Опита се и да извика, но парцалът в устата заглуши виковете й.

Бхупен затвори капака.

— Сега ще проверя коридора — каза той. Върна се след миг. — Чисто е.

Тримата изкараха количката в коридора, а Суреш се върна в банята, за да спре душа. След това затвори вратата и настигна останалите. Бхупен буташе количката с голямата кутия.

— Хубаво ще е, ако асансьорът не спира никъде по пътя надолу — каза Сачин.

— Няма проблем — отвърна Бхупен. Той измъкна от джоба си ключа от асансьора. — Просто трябва да е празен като пристигне.

Асансьорът беше празен и след като вкараха количката вътре, Бхупен използва ключа, за да слязат директно в сутерена, без да спират. Дженифър удари няколко пъти по стените, но след това утихна. Те слязоха в сутерена и подкараха количката към гаража. За няколко минути прехвърлиха Дженифър и хавлиите от кутията в багажника на мерцедеса. Тя отново се опита да се съпротивлява, но този път не за дълго.

Когато излязоха през изхода за служители, пазачът дори не вдигна глава от вестника, който четеше.

— Смея да заявя, че свършихме страхотна работа — похвали се Сачин.

— Безупречна — съгласи се Субрата.

Сачин набра номера на Кал Морган.

— Гостенката ви пристига — каза той, след като Кал се обади. — Идваме при вас. Стана малко по-скоро, отколкото очаквахме. Дано разполагате с парите. Задачата не е от евтините.

— Страхотно — отвърна Кал. — Не се тревожете. Парите ви очакват.

Двайсет и седем минути по-късно Кал вече чакаше на алеята, когато мерцедесът на Сачин се появи. Той вдигна ръка, Суреш отби и спря до него.

— Госпожица Ернандес ще отседне в гаража отзад. Мога ли да се кача при вас, за да ви покажа къде се намира?

— Разбира се — обади Сачин от предната седалка. — Скачай отзад.

Кал се качи в колата.

— Минете зад къщата — посочи той на Суреш напред. Когато мъжът подкара колата, Кал добави: — Признавам, че стана много по-бързо, отколкото очаквах. Мислех, че ще ви отнеме поне няколко дни.

— Извадихме късмет. Беше останала в хотела да спи. И като бонус ви я носим съвсем чиста.

— В какъв смисъл?

— След малко ще разберете. Наляво ли трябва да завием тук, или надясно?

— Наляво — каза Кал. — Гаражът се намира сред ей онази група дървета.

Няколко минути по-късно Суреш спря пред големия каменен гараж с таванско помещение. Сградата беше затворена и заключена навсякъде.

— Май не е използван от години — каза Сачин. Покритият с чакъл път до входа беше обрасъл с бурени.

— Със сигурност не е — съгласи се Кал. Той измъкна от джоба си един голям ключ. — Мазето прилича на средновековен зандан. Ето ключа.

— Колко удобно. Колко дълго ще остане гостенката ви там?

— Не съм сигурен. Зависи от нея. Ще ви се обадя допълнително.

— Най-добре ще е през нощта.

— И аз така предположих — отвърна Кал.

Всички слязоха от колата. Кал застана до масивната странична врата и я отключи. Разкриха се стръмни каменни стъпала. На стената имаше старомоден електрически ключ с въртящо се копче. Той го завъртя и лампата над стълбището светна.

— Нека първо проверя дали долу има осветление — каза Кал и се спусна по стълбището. На края имаше същата масивна врата. Отключваше се със същия ключ. Кал я отвори и светна лампата. Зад гърба му се чуха стъпките на Сачин, който също слизаше надолу.

— Дали са го използвали по време на британския Радж? — попита Сачин.

— Нямам представа. — Кал отиде до умивалника, за да провери дали има вода.

Помещението беше влажно и миришеше на мухъл. От тавана висяха паяжини. Състоеше се от една голяма стая с умивалник и две по-малки спални с походни легла, покрити с тънки, оголени матраци. Освен това имаше малка баня със старомодна тоалетна, чието казанче беше закачено на шейсетина сантиметра над главите им. Мебелировката беше семпла, грубо дърво без никакви украси.

— Добре — каза Кал. — Да я свалим тук.

— Има един малък проблем. Тя няма никакви дрехи, освен два халата за баня.

— Защо? — попита Кал.

— Беше в банята, когато я взехме.

За миг Кал се замисли откъде може да вземе някакви дрехи за Дженифър, но след това реши, че не е необходимо.

— Ще кара с халатите — каза той.

Сачин се върна при колата и каза на Субрата да отвори багажника. Когато вдигнаха капака, Дженифър присви очи от ярката светлина. Лицето й беше изкривено от смесица от гняв и ужас. Сачин накара Суреш и Субрата да я извадят и да я свалят по стълбите. Двамата с Кал ги последваха. Кал носеше халатите.

— Накъде? — попита Сачин.

— На дивана — отвърна Кал и посочи с пръст. — Махнете тиксото.

Свалянето на тиксото им отне повече време от поставянето му, дори се оказа доста болезнено, но Дженифър не се оплака, докато не извадиха парцала от устата й.

— Гадове такива! — изкрещя тя веднага, щом си пое дъх. — Кои сте вие, по дяволите?

— Не мисля, че в такова настроение ще ви бъде от полза — каза Сачин на Кал.

— Ще се успокои — отвърна уверено Кал.

— Как ли пък не! — сопна му се Дженифър.

Когато Суреш махна и последното парче тиксо от краката й, тя скочи и се втурна към стълбите. Суреш успя да я хване за ръката, но тя се обърна и го одра с нокти. Той я удари грубо по лицето с обратната страна на ръката си и я запрати на пода. Когато се надигна, тя изглеждаше замаяна; леко се олюляваше и не успя да се изправи веднага. На лицето й се изписа смущение, което бързо изчезна.

— Може да се окаже не най-приятният гост — каза Сачин.

Кал я наметна с един от халатите.

— Знаеш ли, не е задължително да оставаш дълго тук — каза той на Дженифър. — Просто искаме да говорим теб и после ще те пуснем. Дори веднага ще ти кажа за какво. Ти се отнесе с подозрение към трите смъртни случая в понеделник, вторник и сряда вечерта. Нещо те накара да се усъмниш в диагнозите. Бихме искали да разберем какво. Това е. — Кал разпери ръце и повдигна вежди. — Само това искаме да разберем. Щом ни кажеш, веднага те връщаме в хотела. Просто искам да си помислиш върху това.

Дженифър погледна Кал.

— Нищо няма да кажа.

* * *

— Как ви се струва? — попита Джак. Той отстъпи назад.

Заедно с Лори, Нийл и Арун се намираха в хладилника в сутерена на болницата „Кралица Виктория“. С малко повече усилия четиримата успяха да облекат Мария Ернандес с дрехите, които Нийл беше донесъл от „Амал палас“. Джак добави един малък бунтовен елемент: баскетболната си шапка на „Янките“. Постави я така, че козирката да пада надолу и да скрива по-голямата част от лицето на Мария, което вече имаше землист цвят.

— Знам ли — каза Лори.

— Хей, няма да я водим на конкурс за красота — рече Джак. — Просто трябва да мине покрай пазача в дъното на коридора.

Те привързаха трупа към инвалидната количка и се опитаха да я закрепят по най-добрия начин.

— Притеснява ме миризмата — каза Нийл и изкриви лице.

— Нищо не можем да направим по въпроса — отвърна Джак. Приближи се до жената и смъкна още повече козирката напред. — Да действаме. Ако пазачът възрази, просто ще трябва да ускорим ход. Така или иначе ще разберат, че я няма в момента, в който надникнат тук.

— Микробусът отзад ли е? — попита Лори.

— Да — отвърна Джак. — Така, ето какъв е планът. Арун, ти излизаш от болницата през главния вход. Не искам да се забъркваш в неприятности, ако случайно ни хванат с трупа.

— Ясно — кимна индиецът. — Излизам отпред и се връщам отзад. Искам да пътувам с вас, за да не се загубите по пътя към медицинския колеж „Гангамурти“.

— Приятелят ти д-р Сингх ще ни посрещне ли? — попита Лори.

— Да — отвърна Арун.

— Добре, ще се видим отвън — каза Джак на Арун, който отвори тежката врата и излезе. Тогава Джак се обърна към Нийл. — Ти ще буташ количката. — После погледна Лори: — А ти ще вървиш отляво, между Мария и пазача. Бъди готова да я подпреш, ако започне да се изсулва. Аз ще заговоря пазача. Двамата вече сме приятели, откакто минах два пъти покрай него. Разбрахме ли се?

— Да действаме — каза Лори. Тя погледна Нийл, който беше застанал зад инвалидната количка и я беше хванал за дръжките.

— Момент, да надникна в коридора — каза Джак. Той бутна вратата и подаде глава навън. Погледна към асансьора и видя Арун, който се изкачваше нагоре. После се обърна на другата страна. Пазачът седеше на стола си. Други хора нямаше.

Джак отвори вратата и махна с ръка на останалите да излизат.

— Пътят е чист — каза той.

Но когато Нийл стигна до прага на хладилника, няколко лекари излязоха от закусвалнята.

— Господи… — чу се гласът на Джак.

Лекарите минаха покрай него и му кимнаха, потънали в разговор. Джак се страхуваше да се обърне назад, но се насили да го направи. Видя, че лекарите вече са подминали Мария. Нийл сви рамене. Очевидно нямаше никакъв проблем. Джак махна на Нийл и Лори да забързат крачка и да се отдалечат колкото се може по-бързо от закусвалнята, за да избегнат евентуални сблъсъци.

Пазачът ги наблюдаваше как се приближават. Джак вървеше малко преди останалите.

— Здрасти, младеж — каза той. — Днес си доста зает, гледам. Ние мислим да излезем оттук. Майка ми се притеснява как изглежда и не иска да се засича с никоя от приятелките си. — Джак не спираше да говори, като се стараеше да стои винаги между пазача и Мария.

Пазачът погледна към тях с флегматично безразличие.

— Ще се видим по-късно — каза Джак, докато отстъпваше към двойната врата.

— Фасулска работа — промърмори той, когато мина край Лори, за да им отвори вратата на микробуса.

Замаскираното въже, което придържаше Мария към количката, беше оборудвано с механизъм за бързо освобождаване. Беше достатъчно само да дръпнат единия му край и трупът се свлече на земята. Тримата вдигнаха Мария, вкараха я в микробуса и затвориха вратата.

Иззад ъгъла на сградата се появи Арун.

— Защо не шофираш ти? — рече Джак и му подхвърли ключовете. — Само ти знаеш къде отиваме.

Всички се натовариха в микробуса: Арун зад волана, Джак на предната седалка, а Лори и Нийл се настаниха на задните седалки.

— Имате ли нещо против да пуснем пердетата? — попита Нийл, впечатлен от стоицизма на останалите.

— Не бива да не се държим така, сякаш сме обрали банка — отвърна Джак. — Но не трябва и да се мотаем. Искам да кажа, че е най-добре да се махаме оттук!

Арун запали двигателя на микробуса, но не подаде достатъчно бензин и машината угасна. Джак завъртя очи. Какви късметлии бяха, че не са решили да обират банка.

— Какво смята да прави днес Дженифър? — попита Лори, обръщайки се към Нийл. — Имаше ли нещо против да донесеш някои от дрехите на Мария?

— Зарадва се, че излизам — каза Нийл. — Мисля, че едва сега започва да се възстановява от часовата разлика и умората от пътуването. Каза, че смята да спи до обяд и че не трябва да се тревожа за нея. После щяла да слезе във фитнеса да се раздвижи.

Глава 32

19 октомври 2007 г.

Петък, 11:05 часа

Ню Делхи, Индия

Грамадният ключ, който Кал завъртя в ключалката, издаде силен звук.

— Никога няма да успеем да се промъкнем тихомълком при нея — рече той на Даръл, който вървеше след него, и се засмя. Отвори вратата и я задържа, докато Даръл не се приближи и не я хвана. — Дръпни резето за всеки случай — добави той, докато слизаше по стълбите. Когато стигна до долу се спря, за да изчака Даръл.

— Истинска тигрица е — каза Кал. — Трябва да действаме внимателно. Освен това когато я донесоха, беше напълно гола, което направо ме разби.

— Успя да привлечеш вниманието ми — призна Даръл. — Отваряй вратата!

Кал пъхна ключа в ключалката, завъртя го и отвори вратата. Дженифър не се виждаше никъде.

Двамата се спогледаха.

— Къде е? — прошепна Даръл.

— Откъде да знам! — отвърна Кал. Той отвори вратата по-широко, докато дръжката й не остърга стената. — Госпожице Ернандес? — извика той. — Това няма да ви помогне.

Двамата мъже се ослушаха. Не се чуваше никакъв звук.

— По дяволите — изруга Кал. — Не ни трябват усложнения. — Той влезе в стаята. Даръл го последва.

— Нека заключим за всеки случай — каза Кал и побутна Даръл напред, за да затвори вратата зад гърба му. След това завъртя ключа. — Или е в някоя от спалните, или е в банята — рече той. Поне се надяваше да е така. Особено го обърка видът на двете хавлии, захвърлени на дивана.

— Оттук по-голямата част от банята се вижда — отбеляза Даръл.

— Добре, значи е в някоя от спалните. Ела!

Кал прекоси стаята и се приближи до вратата. Бутна я и я отвори докрай. Единствените мебели вътре бяха походното легло, малко нощно шкафче, старомодна лампа и дървен стол. Имаше още и малък килер, чиято врата зееше отворена. Дженифър не се виждаше никъде. Кал се обърна и излезе в коридора, минавайки покрай тоалетната. След това провери във втората спалня. Тя беше огледален образ на първата стая, само че нямаше стол.

Даръл, който се тътреше след Кал и надничаше през рамото му, забеляза липсващия стол и тъкмо отвори уста да каже нещо, когато се разнесе пронизителен вик, от който и двамата замръзнаха по местата си. Дженифър изскочи от сенките на тесния килер, вдигнала над главата си единия крак на стола.

Кал успя да реагира достатъчно бързо, за да спаси главата си, и ударът се стовари върху рамото му. Даръл нямаше такъв късмет. От удара по главата залитна назад и се срина на пода.

Дженифър отново нададе вик и се обърна към Кал, но той се беше съвзел от удара и се хвърли към нея с намерението да я избута назад. И успя, докато тя отчаяно се опитваше да го удари с крака на стола. Накрая се озоваха на пода между леглото и стената, като Дженифър не спираше да се опитва да удари Кал. Междувременно Даръл се беше съвзел достатъчно, за да дотича до тях и да изтръгне импровизираното оръжие от ръката й. Битката приключи също толкова внезапно, както и започна и Кал и Даръл се опитаха да укротят Дженифър.

— Дявол да го вземе! — Кал я пусна. Същото направи и Даръл. Тримата стояха, олюлявайки се, и се гледаха. Даръл държеше дървения крак на стола, изкушен да го стовари върху Дженифър така, както тя го беше направила. По челото му се стичаше струйка кръв.

— Това не беше необходимо — изръмжа Кал.

— Напротив, вие ме държите в тази черна дупка — озъби се Дженифър.

Даръл продължаваше да не сваля очи от нея. Кал отиде в другата стая, разтривайки с длан мястото, където Дженифър го беше цапардосала с дървото. Взе една от хавлиите, които беше видял на дивана, и я отнесе в спалнята. Подаде я на Дженифър да я облече.

После се върна в другата стая и седна на дивана. Опита се да открие подходящата поза, при която рамото да не го боли. Кал се стовари тежко до него. Накрая се появи и Дженифър. Беше облякла халата и го връзваше. Застана предизвикателно пред тях със скръстени ръце.

— Не очаквайте от мен прояви на стокхолмския синдром.

— Оставих лампите светнати, за да се чувстваш по-добре — каза Кал, без да обръща внимание на коментара й. — Следващия път, когато се нахвърлиш върху нас, ще ти спра тока.

Дженифър не каза нищо.

— Върнахме се тук, за да разберем дали си размислила върху думите ми — продължи той с уморен глас. — Искаме да ни кажеш какво те е накарало да се усъмниш в сърдечния пристъп на баба ти. Това е всичко. Кажи ни и веднага ще се озовеш в хотела си.

— Нищо няма да ви кажа, мръсници такива — изсъска Дженифър. — Ако искате да ви се размине, по-добре ме пуснете веднага.

Кал погледна към Даръл.

— Мисля, че ще й е нужно повечко време, за да осъзнае положението си, преди да започне да ни сътрудничи. Сега трябва да си сложа малко лед на рамото.

— Мисля, че си прав — каза Даръл и се изправи. — И на мен ми бучи главата, ледът ще помогне.

— Ще се върнем — каза Кал на Дженифър. Той също стана, опитвайки се да не движи лявото си рамо, и примижа от болка.

Дженифър не каза и дума, докато двамата куцукаха към вратата.

След като заключиха горната врата, Даръл попита Кал дали наистина смята, че правилната тактика е да се държат мило с нея.

— Прав си — каза Кал и отиде до таблото с бушоните. Отне му известно време да разбере кои точно са за мазето, но щом ги откри, побърза да ги развие.

— Малко тъмнина ще ни помогне — промърмори той.

Малко по-късно, докато прекосяваха поляната към къщата, Кал отново заговори:

— Нали ти казах, че е истинска тигрица.

— Така е! — съгласи се Даръл. — Хвана ме напълно неподготвен. Мислех си, че вече е напълнила гащите. Между другото, какво е това „стокхолмски синдром“?

— Нямам никаква представа — отвърна Кал. — Смяташ ли, че има някакъв шанс да проговори? Вече не съм толкова убеден, както в началото.

— Що се отнася до мен, аз изобщо не съм убеден в това.

— Може би ще се наложи отново да молим Вийна за помощ — каза Кал. — Тя вече е говорила с нея.

— Идеята не е лоша. Тя ще играе ролята на доброто ченге, докато ние двамата ще сме лошите ченгета, нали ме разбираш?

— Напълно — отвърна Кал. — Страшен си!

Глава 33

19 октомври 2007 г.

Петък, 11:25 часа

Ню Делхи, Индия

— Тук е по-добре оборудвано, отколкото при нас, в Ню Йорк — възкликна Лори, докато оглеждаше залата за аутопсии в частния медицински колеж „Гангамурти“. — Нашата зала е на половин век, в сравнение с тази прилича на снимачна площадка от някой филм на ужасите.

Лори, Джак, Нийл, Арун и д-р Сингх стояха в залата за аутопсии в отдел „Патология“ на медицинския колеж. Тук всичко беше ново и модерно. Университетската болница беше голям играч в областта на медицинския туризъм, особено що се отнася до сърдечните болести, най-вече за пациенти от Дубай и други градове в Близкия изток. Основният спонсор на университета беше изключително признателният господин Гангамурти от Дубай, който досега беше налял в него около сто милиона долара.

— За съжаление, след няколко минути започва лекцията ми и ще трябва да ви изоставя — каза д-р Виджей Сингх. Той беше леко мургав мъж с доста обемна талия. Беше облечен в западен костюм и вратовръзка, но голямата му гуша скриваше възела й. — Но мисля, че сме ви осигурили всичко необходимо. Асистентът ми, Джийт, ще бъде на разположение, ако имате нужда от нещо. Арун знае как да се свърже с него.

Арун притисна длани, поклони се и каза:

— Намасте.

— Тръгвам тогава — кимна Виджей. — Забавлявайте се.

— Чувствам известна вина — обади се Джак веднага, след като Виджей излезе от залата. — Не мислите ли, че трябваше да му кажем, че сме откраднали тялото и нямаме официално разрешение да го аутопсираме?

— Не, защото това щеше допълнително да затрудни решението му — възрази Арун. — Така поне не е отговорен за нищо. Ще заяви, че не е знаел, което си е чистата истина. А най-важното е, че можем да започнем, без повече да отлагаме.

— Добре, да действаме — съгласи се Лори.

Двамата с Джак бяха облекли скафандрите и бяха надянали ръкавици. Арун и Нийл носеха единствено престилки върху дрехите си. Тъй като знаеха историята на Мария, никой не си беше сложил маска.

— Ти или аз? — попита Джак, посочвайки голото тяло на Мария, което лежеше върху масата за аутопсии.

— Аз ще го направя — каза Лори. Тя взе скалпела и започна да прави традиционния Y-образен разрез.

— Твърдите, че вероятно става дума за отравяне — произнесе замислено Арун. — Много съм заинтригуван.

— Да — потвърди Джак. — Заради ограниченията във времето подхождаме към този случай по различен начин от обичайното. Започваме с хипотеза и се опитваме да я докажем или опровергаем. Обикновено когато правим аутопсия, се стараем да сме непредубедени, за да не пропуснем нищо. Тук ще се опитаме да намерим нещо, което да потвърди хипотезата за отравяне, докато потвърждаваме или отхвърляме първоначалната диагноза сърдечен удар.

— Дори имаме предвид един специфичен агент — каза Лори, изправяйки се, след като беше направила първоначалните разрези. След това смени скалпела с голяма резачка за ребрата.

— Така ли? — извикаха едновременно Арун и Нийл.

— Да — призна Джак, докато Лори режеше ребрата. — Първо, подозираме, че убийствата са извършени от медицинско лице. Тъй като смъртните случаи са в повече от една болница, предполагаме, че става въпрос за лекар. А щом като е лекар, трябва да вземем предвид това, че те имат достъп до всякакви лекарства, а и тримата пациенти са били на системи. Предвид появата на цианоза, която в третия случай се е изчистила толкова бързо при реанимацията, смятаме, че става въпрос за субстанции, подобни на отровата кураре, които се използват при анестезията за мускулна парализа.

Лори приключи с резачката и с помощта на Джак отстрани гръдната кост.

— Хайде да започваме направо със сърцето — каза тя. — Ако има доказателства за сърдечен удар, това може напълно да опровергае идеите ни.

— Съгласен — отвърна Джак.

— Има доста лекарства, които могат да предизвикат дихателна парализа — обади се Нийл. — Защо предпочитате някои пред останалите?

Лори и Джак работеха бързо, допълвайки се един друг. Джак протегна ръка към тавичката, която лежеше върху страничната масичка и пусна вътре изрязаните сърце и дробове.

— Има един медикамент, за който ще направим специални тестове — каза Джак на Нийл, докато наблюдаваше как Лори разрязва сърцето. — И пак благодарение на опита за реанимация при третия случай, когато лекарите са се сблъскали с треска и високи нива на калия, ние ще съсредоточим усилията си върху откриването на следи от суксаметониум, за който се знае, че в определени случаи причинява и двете. На този етап, освен ако не открием нещо напълно неочаквано, това ще е най-вероятният агент.

— О, боже! — възкликна Арун. — Това е невероятно.

— Тук няма никакви следи от сърдечно заболяване — отбеляза Лори. Тя направи няколко разреза на сърдечния мускул и покрай основните коронарни съдове. — И по-точно няма никаква обструктивна сърдечно-съдова болест.

Тримата надникнаха през рамото й.

— Налице са кръвоизливи по перикарда — отбеляза Джак. — Това не е типично за отравянето със суксаметониум, но е възможно като страничен ефект.

— Откривам ги и по плевралната повърхност на дробовете — каза Лори.

— Арун, би ли направил няколко снимки на това с фотоапарата на Виджей? — помоли Джак.

— Разбира се.

След като снимките бяха направени, Лори се подготви да вземе пробите за токсикологията. Използвайки отделни спринцовки, тя изтегли урина, кръв, жлъчка и гръбначномозъчна течност.

— Има още две причини да смятаме, че става въпрос са суксаметониум — обясни Джак. — Първата е, че е използван от чиста жестокост. Ако извършителят е лекар, както подозираме, тя или той биха предпочели да използват най-трудно откриваемия агент, а суксаметониумът напълно отговаря на профила. Първо, той най-вероятно е бил използван при анестезията на пациента, така че ако следи от него бъдат открити от такива като нас, наличието му си има своето обяснение. И второ, тялото усвоява суксаметониума много бързо, затова в случай на предозиране на медикамента е достатъчно само да обдишате пациента за кратко и всичко ще бъде наред.

— Но независимо от бързото преработване на суксаметониума, вие все пак ще вземете проби — изкоментира Арун.

— Разбира се — отвърна Лори, пълнейки една спринцовка с жлъчка. — Ако някой използва суксаметониум с престъпна цел, той неизменно би използвал големи дози, притеснявайки се, че количеството може да се окаже недостатъчно. При големите дози тялото може да се окаже неспособно да ги преработи, така че в телесните течности се откриват не само метаболити на суксаметониума, а понякога и следи от самия медикамент.

— Суксаметониумът беше използван при два сензационни съдебни процеса в Съединените щати — каза Джак. — Един медицински работник на име Хигс беше убил съпругата си в Невада, а друг, анестезиолог, беше сложил край на живота на съпругата си във Флорида. В „случая Хигс“ медикаментът беше открит в урината на жената, а при анестезиолога се беше натрупал в мускулите.

— Интересно е да се разбере какво могат да направят нашите токсиколози в Индийския институт по медицина. Шефът им е световно признат.

— Има ли някакъв начин да пратим пробите там? — попита Лори, след като приключи.

— Сигурно — отвърна Арун. — Ще помоля Джийт да се заеме с това. Тукашната клинична лаборатория не може да няма куриерски отдел.

Двамата вещи патоанатоми продължиха с аутопсията, докато Лори не стигна до бъбреците. След като ги огледа и определи като напълно нормални, тя ги отдели с ножа за обща дисекция. После, използвайки същия нож, направи разклонен коронарен разрез, достигайки до паренхима и чашковидната кухина.

— Джак, само погледни! — извика развълнувано тя.

Той надникна през рамото й.

— Това ми се струва много странно — каза той. — Паренхимът ми изглежда някак восъчен.

— Точно така — отвърна Лори с още по-голямо въодушевление. — Това съм го виждала и преди. Знаеш ли какво се оказа накрая?

— Скорбяла? — предположи Джак.

— Не, глупчо. Тя се намира в тръбичките. А това го откривам в лумена, не в клетките. Мария е получила остра рабдомиолиза!

— Арун! — извика въодушевено Джак. — Извикай Джийт! Искаме хладилна камера. Ако това е миозин и си имаме работа с отравяне, както подозираме, то това е характерно изключително за отравяне със суксаметониум.

Час и половина по-късно Лори първа погледна взетата тъканна проба от бъбреците. Аутопсията беше приключила и резултатите записани. Бяха взети проби предимно от сърцето и бъбреците. Най-накрая трупът бе прибран в камера в моргата.

— Казвай! — нетърпеливо я подкани Джак.

Лори като че ли се бавеше по-дълго от обичайното над микроскопа.

— В тръбичките определено има розови образувания — каза тя. След това се отдръпна назад, за да може и Джак да види.

— Със сигурност е рабдомиолиза! — извика Джак и се изправи. — Приемам го за доказателство дори и без токсикологичен анализ.

Лори се изправи, за да могат Арун и Нийл също да погледнат в микроскопа и да видят миозина, блокиращ бъбречните тръбички.

— И така, какво ще правите сега? — попита Арун. Той беше въодушевен от участието си в патологична експертиза, точно както си беше мечтал в гимназията, преди да се сблъска с действителността в Индия.

— Може би точно теб трябва да питаме — каза Джак. — В Съединените щати съдебните лекари, които са напълно независими, могат да се свържат или с полицията, или с областния прокурор, или и с двете. Със сигурност става въпрос за криминално престъпление.

— Не знам какво трябва да се направи — призна Арун. — Може би трябва да попитам някой от приятелите ми адвокати.

— А междувременно ние ще се постараем да открием още улики — каза Лори. — Надявам се да има следи и в урината, която изпратихме в токсикологичния отдел на института, но това все пак е само единият смъртен случай. Трябва да се върнем в „Кралица Виктория“ и да вземем и другото тяло, или поне проба от урината. Същото трябва да направим и с трупа в медицинския център „Асклепий“. Три случая са много по-добре от един. Така че по-добре да побързаме. Дженифър спомена нещо за краен срок по обяд.

— Добре, първо да направим това — каза Джак. — Трябва ни доказателство от повече трупове, особено когато става въпрос за отравяне със суксаметониум. Дявол да го вземе, дори при разлагането на тялото се отделя малко количество суксаметониум.

— Ще взема две спринцовки оттук, за да можем да вземем повече проби — каза Лори.

— Добра идея — съгласи се Джак.

Въодушевени и целеустремени, четиримата се качиха обратно в микробуса и поеха към „Кралица Виктория“. Отново шофираше Арун.

Нийл извади телефона си.

— Тъй като вече е следобед, смятам да се обадя на Джен — каза той. — Не мога да повярвам, че още спи. Сигурен съм, че ужасно ще се развълнува, като научи всичко.

— Да, направи го — каза Лори. — Искам и аз да поговоря с нея.

Нийл остави телефона да звъни, докато не се включи телефонен секретар. Той остави кратко съобщение на Дженифър да му се обади.

— Сигурно е във фитнес залата или на басейна. След малко ще опитам пак.

— Може би обядва — предположи Лори.

— Възможно е. — Нийл прибра телефона в джоба си.

Когато стигнаха до „Кралица Виктория“, Арун веднага мина отзад и паркира на същото място като преди.

След като нетърпеливо наскачаха от микробуса, четиримата побързаха да влязат в болницата, отваряйки и двете крила на вратата. Столът, където беше седял възрастният пазач, сега беше празен.

— Може би и той обядва — предположи Лори.

— Надявам се да е така — каза Джак. — Ще ми е много неприятно, ако си изгуби работата заради нашите дела.

Арун ги поведе напред. Наложи се да вървят в индийска нишка, защото опашката в закусвалнята стигаше чак до коридора и продължаваше по него. Те се спряха до хладилника, където беше съхранявано тялото на Мария.

— Дали да не ги игнорираме и просто да влезем вътре? — попита Арун.

Джак и Лори се спогледаха.

— Ти влез, Арун — каза Лори. — Нека не привличаме много внимание.

Лори, Джак и Нийл се отместиха малко по-нататък по коридора. Никой не им обърна внимание.

Арун влезе в хладилника. Дори не се наложи да влиза навътре, за да разбере, че Бенфати е изчезнал. В хладилника нямаше никакви трупове. Той отстъпи назад и затвори вратата. После отиде и съобщи на останалите лошата новина.

— Изгоряха шансовете ни за хеттрик — каза Джак.

— Изчакайте да изтичам догоре и да разбера какво е станало — предложи Арун.

— Междувременно, защо не се качим горе в кафенето и не хапнем нещо? — предложи Лори. — Не се знае кога ще имаме друг шанс, всичко зависи от това какво ще разбере Арун.

— Добра идея — каза той. — Ще се видим там.

* * *

Арун се забави малко повече, отколкото беше очаквал, но пък откри повече, отколкото беше предполагал. Когато влезе в кафенето, останалите вече довършваха сандвичите си. Щом седна на стола си, сервитьорката веднага се появи и той побърза да си поръча сандвич.

— Няма да повярвате какво става — каза той с тих глас, когато сервитьорката се отдалечи. — Всички в болницата са бесни, че Мария Ернандес е изчезнала. Пазачът е уволнен.

— По дяволите — изруга Джак. — Очаквах го.

— Освен това са сигурни, че съдебните патолози от Ню Йорк са го откраднали. Любопитното е, че не са подали ПИД срещу вас.

— Какво е това ПИД? — попита Лори.

— ПИД — обясни Арун — е първото нещо, което трябва да се направи, ако искате полицията да се задейства. Но полицията естествено го мрази, защото това означава, че ще трябва да работи.

— Откъде научи тази информация? — попита Джак.

— От изпълнителния директор на болницата — отвърна Арун. — Раджиш Бхургава. Може да се каже, че сме приятели. Познавам го от училище.

— Щом знаят, че ние сме отмъкнали трупа, защо не са попълнили този ПИД? — попита Лори.

— Не съм сигурен дали съм разбрал правилно, но той ми каза, че някакъв човек от здравното министерство на име Рамеш Сривастава му наредил да не го прави. Сигурно се страхуват от отгласите в медиите.

Лори, Джак и Нийл се спогледаха.

— Може би този Рамеш е тръгнал по следите на серийния убиец — каза Лори, — и се страхува, че медиите могат да го предупредят, преди разследването да е приключило.

Джак я погледна подозрително.

— Просто предположение — сви рамене Лори.

— Нека преминем към следващата, по-важна част — каза Арун. — Телата на Бенфати и на мъжа от медицинския център „Асклепий“ са били отнесени след съдебна заповед от магистрат, който е наредил не само да ги изнесат от болниците, а и да ги унищожат, защото представляват неудобство и опасност за обществото. Но най-странното е, че по някакъв начин са успели да уредят кремирането на телата на главния гхат във Варанаси.

— И преди съм чувал тази дума гхат — обади се Джак.

— Какво означава тя?

— В този случай означава каменно стълбище на речния бряг — отвърна Арун. — Но освен това означава и хълмисти планини.

— Запознати сме с плана Варанаси — каза Лори. — Администрацията се е надявала, че това специално място би убедило роднините да позволят кремацията. Но когато го предложиха първия път, нямаше никакъв ефект, поне при две от семействата.

— Къде се намира това Варанаси? — попита Джак.

— На югоизток от Делхи, на половината път до Колката — каза Арун.

— На какво разстояние?

— Шестстотин-седемстотин километра — отвърна Арун. — Но се пътува само по големите магистрали.

— С камион ли ще откарат труповете? — попита Джак.

— Сигурно — каза Арун. — Едва ли ще им отнеме повече от единайсет часа и половина. Кремацията ще се извърши или късно довечера, или рано на сутринта. Гхатовете за кремации работят двайсет и четири часа в денонощието. Но трябва да заявя, че това е изключително необичайно. По принцип във Варанаси могат да бъдат кремирани само индуси. За тях това означава много добра карма. Ако индуси починат във Варанаси и бъдат кремирани там, те веднага получават мокша или просветление.

— Сигурно са подкупили някого — предположи Лори.

— Не се и съмнявам — съгласи се Арун. — Със сигурност са подкупили някой от водещите домба. Това са кастите, които имат изключителни права върху гхатовете за кремация. Може да са подкупили някой от брамините.

— Как изглежда градът? — попита Джак.

— Той е един от най-интересните в Индия — каза Арун. — Смятан е за най-старият населен град в целия свят. Някои вярват, че там са живели хора още преди пет хиляди години. За индусите това е най-свещения град, най-подходящ за различни религиозни обреди при преминаване в ново състояние като възмъжаване, сватби и смърт.

— Какви са шансовете ни да заварим двете тела, ако отлетим до Варанаси? — попита Джак.

— Е, на този въпрос вече не мога да отговоря — рече Арун. — Предполагам, че са много добри, особено ако сте готови да подкупите този или онзи.

— Как ти се струва? — попита Джак Лори. — Добре ще е да се сдобием поне с проби от урината, ако не успеем да направим пълни аутопсии.

— Има ли полети до Варанаси? — попита Лори. Идеята за дванайсетчасово пътуване никак не й допадаше.

— Има, но нямам представа какво е разписанието им. Сега ще проверя.

Докато Арун разговаряше с летището, Лори се обърна към Нийл.

— При нормални обстоятелства бихме ви поканили да ни придружите. Но сега мисля, че за Дженифър е най-добре да остане в хотела.

— И аз така мисля — кимна Нийл.

Арун затвори телефона си.

— Няколко самолета вече са излетели. Следващият полет е в два и четиридесет и пет.

Лори и Джак едновременно погледнаха към часовниците си. Беше дванайсет и четиридесет и пет.

— Разполагаме само с два часа. Ще успеем ли? — попита Лори.

— Така мисля — отвърна Арун. — Ако побързаме.

— Арун, ти ще дойдеш ли с нас? — попита Лори и хвърли салфетката си върху останките от сандвича.

— Не бих могъл да го пропусна. — Докато ставаха и се оправяха, той отвори телефона си и се свърза с пътническия си агент. После четиримата се отправиха към асансьорите, като междувременно той резервира три билета в бизнес класата до Варанаси и две стаи в Тадж Ганг. Използва имената на Джак и Лори.

Когато стигнаха до микробуса, всичко вече беше уредено. Разбраха се да се срещнат пред гишето на „Индийски авиолинии“ на местното летище. След това Арун хукна към колата си.

Джак, Лори и Нийл се качиха в микробуса. Караше Джак. Той даде газ и завъртя бясно гуми, но щом се озоваха на улицата, бързо намали. Бяха забравили за обедните задръствания.

— Щом стигнем в хотела, трябва веднага да си сложа стимулиращата инжекция — каза Лори. Тя седеше на предната седалка.

— Добре че се сети — рече Джак. — Съвсем го бях забравил.

— Гледай да не забравиш и тези спринцовки — обади се Нийл. Чантичката със стерилните спринцовки се поклащаше напред-назад на седалката до него.

— Правилно — рече Лори. — Току-виж наистина съм ги забравила, което щеше да е голяма грешка. Подай ги насам!

Нийл протегна ръка към Лори.

— Колко жалко, че двамата с Дженифър няма да можете да дойдете с нас — въздъхна тя.

— Нищо. Ще използвам следобеда, за да проверя обратните полети. Мисля, че колкото по-бързо се махне Дженифър оттук, толкова по-добре.

— Попитай я какво иска да правим с трупа на баба й — каза Лори. — След това се обади в медицинския колеж и го уреди.

— Тя вече е решила да я кремира, така че веднага ще се погрижим за това.

Джак и Лори се замислиха за предстоящото си пътуване и разговорът замря през двайсетте минути, докато стигнат до хотела. Продължиха да мълчат и след като пристигнаха и слязоха от колата. Когато влязоха забързани във фоайето, Джак се обърна към Лори:

— Ти се качвай горе. Аз ще уредя транспорт до летището и ще дойда.

— Добре. — Лори се запъти към асансьорите.

— С вас ще се видим по някое време утре — обърна се Джак към Нийл. — Нали разбра къде ще отседнем във Варанаси, а Дженифър има номера на Лори, така че се обаждайте и не я пускай да излиза от хотела!

— Слушам — отвърна Нийл.

Тъй като вече беше малко след обед, Нийл прекоси фоайето и надникна в ресторанта, надявайки се да види Дженифър там.

Докато се оглеждаше, метрдотелът го забеляза.

— Приятелката ви не е идвала днес — каза му той.

Нийл му благодари. Хотел „Амал Палас“ продължаваше да го изумява с качественото си обслужване. Досега никога не беше отсядал на място, където служителите толкова добре помнеха гостите.

Той си помисли, че Дженифър може да е отишла в спа салона и тъй като асансьорът, който слизаше там, се намираше точно до ресторанта, Нийл се качи в него и се спусна надолу. Вратата на асансьора се отвори точно пред приемната на спа салона и Нийл попита дали госпожица Ернандес не се възползва в момента от някои услуги, като масаж например. След отрицателния отговор той тръгна по коридора и провери във фитнес залата, но Дженифър не беше и там. Нийл излезе в градината и тръгна към басейна.

Заради високите температури той беше изключително посещаван и доста хора предпочитаха да похапнат край него. Тъй като не я бе открил никъде другаде, Нийл се изненада, че не я вижда тук. Мястото беше изключително приятно.

Той предположи, че сигурно е в стаята си и още спи с изключен телефон. Как трябваше да постъпи? Ако Дженифър все още спеше, то значи имаше нужда от сън и в никакъв случай не биваше да я буди. Тогава реши да направи точно онова, което искаше да направи и в нощта, когато пристигна — да долепи ухо до вратата й. Ако я чуеше да се движи из стаята при пуснат телевизор или да се къпе, щеше да почука. Ако всичко беше тихо, щеше да я остави да поспи.

След като взе решение, Нийл тръгна към изхода на спа салона. Сам или с нея, щеше да се върне при басейна.

Глава 34

19 октомври 2007 г.

Петък, 16:02 часа

Ню Делхи, Индия

Вместо веднага да отиде в стаята си, щом се прибра Вийна се отправи към библиотеката. Беше разтревожена и имаше нужда някой да я успокои, а знаеше, че само един човек може да го направи. Този човек беше Кал Морган. Вече го беше правил няколко пъти и тя отново разчиташе на него, макар този случай да беше най-сериозният досега.

С облекчение забеляза, че той се занимава с документацията, пръсната по масата. Даръл се беше опънал на дивана с разтворена върху гърдите си книга и с пълна с ледени блокчета найлонова кесийка върху челото. В този миг Кал усети присъствието й и вдигна глава. Двамата заговориха едновременно.

— Извинявай — каза нервно Вийна и притисна длан към челото си.

— Не, не, вината е моя — отвърна Кал, оставяйки намръщено химикала на масата. Той също държеше торбичка с лед на рамото.

— Давай първо ти — подкани я той.

— Тази сутрин се случи нещо смущаващо — каза Вийна. — Много се притесних.

Даръл свали краката си от дивата и седна. Разтърка очите си; беше заспал.

— Какво е станало? — рече Кал.

— Днес сутринта изчезна трупът на Мария Ернандес. В болницата са убедени, че са го взели двамата съдебни патолози, които Дженифър Ернандес е повикала в Индия. Сигурно са планирали да му направят аутопсия, а може вече и да са я направили. Ами ако открият, че е била отровена със суксаметониум?

— Това вече сме го обсъждали — каза раздразнено Кал. — Няма проблем, особено след като е изминало толкова много време. Увериха ме, че човешкото тяло усвоява изключително бързо суксаметониума.

— Освен това не забравяй, че дори да открият някакви остатъци, това няма никакво значение — добави Даръл. — Жената е получила доза суксаметониум по време на операцията.

— Поразрових се в „Гугъл“ — каза Вийна. — Има случаи, в които хора са били осъждани за това, че са убили съпругите си със суксаметониум и доказателствата са били представени от съдебни патолози.

— И аз четох за това — каза Кал. — Единият мъж инжектирал медикамента и той бил открит на мястото, където е била забодена иглата. Ние използвахме прикачената система за интравенозно вливане. В другия случай медикаментът е бил открит у самия извършител. Стига, Вийна! Спри да се тревожиш! Двамата с Даръл сме проучили всичко. При нас няма такава опасност. Освен това наскоро прочетох, че изолирането на лекарството съвсем не е лесно. И до днес много хора поставят под въпрос откритията на токсиколога, който е работил по случая с мускулната инжекция.

— И двамата ли сте абсолютно убедени, че американските патолози няма да го открият? — попита умолително Вийна. Тя искаше да вярва, но виновното й съзнание я караше да мисли иначе.

— У-бе-ден-съм — каза Кал, наблягайки на всяка сричка. Беше се изморил да спори по този въпрос.

— Да, момиче, нищо няма да се случи — подкрепи го Даръл.

Вийна въздъхна шумно и се отпусна в един от свободните столове. Притесненията й я бяха изтощили.

— А сега искаме да те помолим за една услуга — каза Кал. — Нуждаем се от помощта ти.

— Не мисля, че в това състояние ще съм способна да свърша каквото и да било.

— Според нас ще можеш — каза Кал. — Всъщност, мислим, че единствено ти ще можеш да ни помогнеш.

— Какво искате да направя? — попита Вийна с изморен глас.

— Тази сутрин същите хора, които разговаряха с баща ти, ни доведоха Дженифър Ернандес — каза Кал, без да се колебае. После млъкна и изчака Вийна да проумее думите му.

— Дженифър Ернандес е тук, в къщата? — попита най-накрая предпазливо тя, сякаш се страхуваше, че Дженифър може да нахлуе в нейната светая светих.

— Намира се в стаята под гаража — обади се Даръл.

— Защо е там? — попита Вийна с лека паника в гласа и стана от стола.

— Решихме, че трябва да разберем какво я е накарало да се усъмни в смъртта на баба си — каза Кал. — Нали ти се притесняваше най-силно. Още от самото начало искаше да се погрижим за нея.

— Но не съм искала да я водите тук. Исках да напусне Индия.

— Е, все пак трябва да разберем какво е предизвикало подозренията й, за да можем да го променим — каза Кал. — Не искаме никой да заподозира каквото и да било. Виж как се отрази на теб! Ти си истинска развалина. Искаме да поговориш с Ернандес, защото вече си говорила с нея. Мислим, че ще се съгласи да разговаря с теб или поне се надяваме, защото тя категорично отказва да говори с нас.

— Не — отвърна твърдо Вийна. — Няма да говоря с нея. Предишния път ме накара да се чувствам ужасно. Разговорът с нея ми напомня какво направих с баба й. Не ме карайте да го правя!

— Нямаме друг избор — каза Даръл. — Трябва да го направиш. А и, както каза Кал, това ще успокои както теб, така и нас.

— Така е, Вийна — потвърди Кал. — Освен това едва ли ще искаш да отзовем приятелите ни, които притискат баща ти и се стараят да пази поведение и да стои настрани от теб и сестрите ти.

— Не е честно! — извика Вийна и бузите й пламнаха. — Обещахте ми, че това ще продължи вечно!

— Че кое продължава вечно? — попита Кал. — Хайде, момиче. Не те караме да правиш нещо невъзможно. По дяволите, дори няма гаранция, че и на теб ще каже! Каквото стане, но сме длъжни да опитаме. Смятаме, че ще се справиш.

— Ако ми каже, тогава какво? — попита настоятелно Вийна. — Какво ще се случи с нея?

Кал и Даръл се спогледаха.

— Ще се обадим на хората, които я доведоха, за да я върнат обратно.

— Обратно в хотела? — попита тя.

— Да. Обратно в хотела — потвърди Даръл.

— Добре, ще говоря с нея — съгласи се изведнъж Вийна. — Но нищо не обещавам.

— И без това не го очакваме от теб — каза Кал. — А и знаем колко ти е трудно, защото ти напомня за баба й. Това е напълно естествено. Но е напълно естествено да искаме да премахнем всички пречки по пътя ни, особено когато всичко върви толкова добре.

— Кога искате да направя опит?

Кал и Даръл се спогледаха. Точно това не бяха обсъждали все още.

Кал помръдна рамене.

— Сега е най-добре.

— Искам да си съблека униформата и да взема душ. Какво ще кажете да стане след половин час?

— Така да бъде — съгласи се Кал.

Вийна стана и тръгна към вратата. Точно преди да я отвори, Кал извика:

— Благодаря, Вийна. Пак ни спасяваш живота.

— Няма защо — отвърна тя. — Наистина трябва да разберем какво е предизвикало подозренията й. Не ми се иска да преживявам всичко това отново.

* * *

— Ето какво ще направим — започна Кал. Той, Даръл и Вийна бяха отишли в гаража. — Първо, отивам да завинтя бушона. След това слизаме по стълбите, аз водя. Отключвам вратата, ти влизаш, Вийна, и я викаш по име. Ако не отговори като преди, казваш, че ще се върнеш, когато реши, че й се говори. Извиняваш се, че трябва пак да угасиш осветлението, но казваш, че двамата гадни мъже са те накарали да го направиш. След това си тръгваш. Може да се наложи да го направим няколко пъти. Мислим, че тя е склонна към насилие. — Кал погледна към Даръл, който само вдигна вежди и кимна утвърдително.

Всичко мина по план. Когато Кал отвори вратата, Вийна влезе вътре и тъкмо се накани да извика името на Дженифър, когато я видя да седи на дивана. Вийна блъсна вратата и я затвори под носа на Кал. След това отиде при Дженифър и седна до нея.

Двете просто мълчаха и се гледаха предпазливо. Макар че ярката светлина беше заслепила Дженифър, на лицето й се изписа изненада, когато разпозна индийката.

— Надявам се разбирате, че има нещо, което трябва да узнаем — започна Вийна. Тя седеше вдървено.

— Разбирам, че има нещо, което бихте искали да узнаете — каза Дженифър. — Върнете ме в хотела и ще ви го кажа.

— Ще ви върнем, след като ни го кажете. Иначе няма да имате стимул да ни сътрудничите.

— Съжалявам. Ще трябва просто да ми се доверите.

— Смятам, че за вас е по-добре да си имате работа с мен, отколкото с двамата мъже, които започнаха всичко.

— Сигурно сте права, но всъщност аз не познавам никого от вас. Но съм шокирана, че и вие участвате.

— Значи това е последната ви дума? Отказвате да ми кажете кое е събудило подозренията ви, че смъртта на баба ви може да не е естествена?

— Не ви отказвам. Предлагам да ви го кажа на неутрална територия. Не ми харесва да стоя затворена в този бункер.

Вийна се изправи.

— Предполагам, че трябва просто да изчакаме до сутринта. Предчувствам, че ако ви оставя да го обмислите през нощта, сама ще разберете, че е по-добре да преговаряте с мен, вместо с другите двама.

— Не бих разчитала на това, сестра Чандра — каза Дженифър, без да помръдне от мястото си.

Вийна тръгна към вратата и рязко я отвори. Кал залитна и едва не се строполи на пода вътре.

— Мисля, че гостенката ни има нужда от още тъмнина — каза Вийна. Промуши се между двамата мъже и тръгна нагоре по стълбите.

Кал хвана бравата на тежката врата, хвърли един поглед към Дженифър, затвори я, заключи и двамата с Даръл тръгнаха нагоре. След като заключи и горната врата, Кал се приближи към Вийна и Даръл.

— Бързо свърши — каза той. — Не се ли опита да я убедиш?

— Опитах се. Не се ли чуваше през вратата?

— Не много добре.

— Тя е твърда като диамант. Точно в този момент всякакви опити за убеждаване ще бъдат просто загуба на време. Имам усещането, че ще се държи по съвсем друг начин на сутринта и й го казах. Още петнайсет-шестнайсет часа тъмнина и самота ще свършат чудеса. Утре не трябва да ходя в болницата, защото е събота. Казах й какви са условията ни и обясних, че ще се върна утре.

Двамата мъже се спогледаха и кимнаха.

— Добре звучи — каза Кал, но тонът му подсказваше, че не е напълно убеден в това.

Тримата тръгнаха към къщата.

— Ще гледаме ли филм тази вечер? — попита Вийна.

— Да, подготвили сме ви един много добър — усмихна се Даръл. — Клинт Истууд, „Непростимо“.

— Имам нужда от развлечение — въздъхна Вийна. — Все още съм твърде притеснена от мисълта, че на Мария Ернандес й е направена аутопсия. Не мога да я изхвърля от главата си.

Когато стигнаха до къщата, Вийна тръгна към стаята си.

— Ще се видим на вечеря.

Кал и Даръл я изпратиха с погледи.

— Много е умна — каза Даръл. — Мисля, че е абсолютно права за Ернандес.

— Че е умна, умна е, но ме притеснява спокойствието й. По същия начин се държеше и преди да направи опит за самоубийство. Трябва да минаваме често през стаята й, за да сме сигурни, че всичко е наред. И който пръв види Петра и Сантана, да ги предупреди също да я проверяват.

Глава 35

19 октомври 2007 г.

Петък, 16:40 часа

Ню Делхи, Индия

Топката премина на милиметри от ръцете на мъжа. Бившият колежански куотърбек я беше запратил с такава сила, че тя полетя като куршум и рикошира в гладката водна повърхност на басейна. Втория път се удари в земята и отскочи към хълбока на Нийл.

Той беше задрямал и стреснато скочи от шезлонга. Мъжът в басейна, който беше пропуснал паса, му извика да върне топката, докато бившият куотърбек в другия край се прививаше от смях. Ядосан, Нийл я хвана и я запрати с всички сили към него, но тя прелетя високо над главата му и се изгуби сред дърветата, ограждащи двора.

— Мерси, човече — извика недоволно онзи.

— Моля — отвърна Нийл. Беше се разсънил достатъчно. Погледна часовника си. Беше заспал някъде около три, след като бе чакал доста време Дженифър да се появи. Бе оставил няколко съобщения на телефонния секретар в стаята й. Фактът, че досега не се е появила, започна да го плаши.

— Четири и четирийсет — каза той на глас. Беше шокиран. Събра си нещата, облече халата и влезе в хотела. Докато минаваше покрай фитнес залата, надникна вътре: Дженифър я нямаше. Когато се качи в асансьора, помоли служителя да спре на деветия етаж. Искаше му се да провери в стаята й, преди да се преоблече.

Когато застана пред вратата, той почука и разклати бравата в очакване на отговор. После притисна ухо към дебелата дървена повърхност.

— Да-а-а… — въздъхна той полугласно, след като не получи никакъв отговор.

Прибра се в стаята си, свали банския си костюм и се преоблече. След това слезе до рецепцията и поиска да се види с мениджъра. В типичния за хотел „Амал палас“ стил, мениджърът се появи веднага, като по магия.

— Добър ден, сър. Аз отговарям за обслужването на гостите ни. Казвам се Сидхарт Мишра. Как мога да ви помогна?

— Приятелката ми Дженифър Ернандес от стая деветстотин и дванайсет трябваше да остане да спи — каза напрегнато Нийл, — но това вече е прекалено. Минава пет часът, а тя не отговоря на обажданията ми, нито на чуканията по вратата.

— Много съжалявам, сър. Нека позвъним ние. — Сидхарт щракна с пръсти към жената, която седеше пред едното от гишетата на регистратурата. — Дамини, би ли проверила дали някой ще се обади от стая деветстотин и дванайсет.

— Друг път изчезвала ли е така? — попита Сидхарт, докато Дамини се обаждаше в стаята.

— Не, никога — отвърна Нийл.

— Ако никой не отговори, ще се качим да проверим.

— Много ще ви бъда благодарен — усмихна се Нийл.

— Никой не се обажда — обяви Дамини. — Включи се телефонният секретар.

— Да вървим тогава — каза Сидхарт. Той помоли Дамини да ги придружи.

Докато се изкачваха нагоре с асансьора, Нийл започна да се притеснява дали е дал добър съвет предишния ден, когато каза на Дженифър да не се свързва с полицията. Той знаеше, че при подобна ситуация в Съединените щати щяха да бъдат наказани за това, че са напуснали местопрестъплението.

— Възможно ли е госпожица Ернандес да е отишла някъде? — попита Сидхарт. — Например да напазарува или нещо такова?

— Със сигурност не — каза Нийл. Той се изкушаваше да спомене опита за покушение и това, че тя се страхуваше да излезе от хотела, но се въздържа.

Пристигнаха на деветия етаж и забързаха към стая деветстотин и дванайсет. Сидхарт посочи табелата с надпис „Не ме безпокойте“.

Нийл кимна и рече:

— Виси там цял ден.

— Госпожице Ернандес — извика Сидхарт, след като позвъни на вратата. Почука няколко пъти, след което извади универсалната карта. Отключи вратата и отстъпи, за да даде път на Дамини. Жената влезе вътре, но почти веднага се появи отново.

— Стаята е празна — каза тя.

Тогава вътре влезе и Сидхарт. Огледаха стаята и банята. Като че ли нищо не липсваше, само вратата на душкабината зееше широко отворена и върху нея беше метната една суха кърпа. Сидхарт дори протегна ръка и я опипа.

— Изглежда сякаш просто е излязла навън — рече той.

Нийл трябваше да се съгласи. Като се изключи вратата на душкабината и табелата „Не ме безпокойте“, която все още висеше на бравата, всичко друго изглеждаше наред.

— Какво искате да направим, господин Маккългън? — попита Сидхарт. — Не забелязвам нищо подозрително. Може би приятелката ви ще се върне за вечеря.

— Нещо не е наред — отвърна Нийл и поклати глава. Той влезе в стаята и когато се обърна, забеляза повредената каса на вратата на мястото, където преди беше прикрепена предпазната верига.

Хотелските служители вдигнаха рамене.

— Например това — каза той. — Предпазната верига и пантата й липсват.

— Прав сте — отвърна Сидхарт. Той извади мобилния си телефон и се обади на рецепцията. — Пратете веднага охраната в стая деветстотин и дванайсет.

— Искам да извикате и полицията — каза Нийл. — И то веднага. Мисля, че става въпрос за отвличане.

Глава 36

19 октомври 2007 г.

Петък, 19:14 часа

Варанаси, Индия

— Не може да се отрече, че Варанаси е интересен град — отбеляза Лори. — Но това е всичко, което мога да кажа за него. — Тя, Джак и Арун тъкмо бяха стигнали до Дасашвамедха гхат до река Ганг. Наложи се да изминат почти два километра по потресаващо претъпканата търговска улица, затворена за превозни средства, с изключение на служебните автомобили.

Полетът от Ню Делхи беше преминал сравнително добре, макар че закъсня с повече от половин час. Освен това самолетът беше претъпкан. Пътуването от летището до хотела продължи почти колкото самия полет, но Лори и Джак бяха като омагьосани от гледката, която се разкриваше през прозорците на колата.

Преминаваха покрай непрекъсната върволица от малки примитивни и претъпкани магазинчета от най-различен тип и колкото повече се приближаваха до центъра на града, толкова по-мизерни изглеждаха те. Предвид гъстотата на населението, на която ставаха свидетели, двамата патолози лесно можеха да приемат, че в Индия живеят един милиард души и около половин милиард скитащи животни.

Регистрацията в хотела премина гладко, най-вече защото мениджърът му Прадип Баджпай се познаваше с д-р Рам. Освен това Прадип им помогна да се свържат с един професор от индийския университет „Банарас“ на име Джавахар Кришна, който се съгласи да им бъде гид. Джавахар пристигна в хотела късно следобед, докато тримата похапваха в ресторанта. Бяха предположили, че ще останат до късно навън, затова решиха, че ще е добре да се нахранят когато могат.

— Това е град, с който човек трябва да свикне — каза Джавахар, разбирайки обърканите чувства на Лори. Той беше някъде около петдесетгодишен, с широко лице, ясни очи и къдрава сива коса. Със своите западняшки дрехи и безупречен английски можеше спокойно да мине за професор от който и да е университет от Бръшляновата лига[1]. Оказа се, че няколко години е учил в Колумбийския университет.

— Смаяна съм от едновременното съжителстване на дълбока религиозност и такава отблъскваща мръсотия — каза Лори. — Особено от екскрементите, човешки и животински. — Те бяха подминали безброй крави, улични кучета и дори няколко кози, които се скитаха между тълпите от хора и купчините всевъзможни боклуци.

— Няма оправдание за това — отвърна Джавахар. — Боя се, че продължава от три хиляди години и ще продължава така и в бъдеще.

Освен това Джавахар им беше помогнал особено много в постигането на основната им цел — да се доберат до телата на Бенфати и Лукас. Като ученик на Шива, Джавахар беше личен приятел с един от главните брамини на Маникарника гхат. Маникарника беше по-големият от двата гхата за кремации във Варанаси, където несъмнено бяха изпратени телата на Бенфати и Лукас. Беше успял да уреди Джак и Лори да бъдат уведомени по телефона веднага, щом телата на американците се появят, и да бъдат допуснати до тях за достатъчно дълго време, за да могат да си вземат пробите. Цената беше десет хиляди рупии или малко повече от двеста долара. Джак се опита да накара Джавахар да разбере колко са платили болниците, но не стана ясно дали браминът знаеше това.

— А къде се намираме сега? — попита Джак, поглеждайки към редицата стъпала, които водеха към реката.

Слънцето залязваше зад гърба им. На фона на колебливата светлина реката изглеждаше огромна, гладка и тинеста, приличаше повече на суров петрол, отколкото на вода. Покрай бреговете се къпеха двайсетина души. Безброй малки лодки сновяха нагоре-надолу по бавното течение.

— О, боже! Онова, дето го хвърлиха във водата, човешко тяло ли беше? А това до него труп на крава ли е?

Джавахар погледна натам, накъдето сочеше показалецът на Джак. Предметите бяха на около двеста метра от брега.

— Мисля, че си прав — каза той. — Това не е необичайно. Има определени хора, които не могат да бъдат кремирани. Тях просто ги хвърлят във водата.

— Кои например? — попита Лори с отвратено изражение на лицето.

— Деца под определена възраст, бременни жени, прокажени, хора ухапани от змии, садху и…

— Кои са тези садху? — прекъсна го Лори.

Джавахар се обърна и посочи към редицата възрастни, брадати мъже с коси, заплетени на множество дребни плитчици и вдигнати в кок, които седяха с кръстосани крака покрай пътя към гхата. Около самия гхат бяха насядали други. Някои бяха облечени с роби; други бяха практически голи, увили по едно парче плат около слабините си.

— Това са индуистки мистици — обясни той. — Някои от тях са били уважавани бизнесмени в предишните си животи.

— Какво правят? — попита Лори.

— Нищо. Просто се скитат наоколо, пушат индийски коноп и медитират. Всичко, което притежават, носят със себе си и разчитат изцяло на дарения.

— Всекиму своето — каза Джак. — Но да се върнем на въпроса ми. Къде се намираме?

— Това е главният или най-прочутият, или най-населеният гхат — обясни Джавахар. — Освен това е центърът на религиозната активност във Варанаси, както сами можете да прецените по броя на индуистките свещеници, извършващи отделните обреди.

Някъде по средата на каменните стъпала, успоредно на брега, бяха подредени платформи. На всяка платформа имаше по един свещеник в оранжева роба, който правеше сложни движения със светилници, камбани и лампи. От множеството говорители, разположени по продължение на гхата, се разнасяше силно монотонно пеене. Наоколо се въртяха в кръг няколко хиляди души, сред които други индуистки свещеници, садху, търговци, фокусници, деца, странстващи семейства, пилигрими от цяла Индия и туристи.

— Препоръчвам ви да наемем лодка — каза Джавахар. — Разполагаме с достатъчно време, преди да се обади браминът, а и можем да слезем на брега близо до мястото, където ще се извърши кремацията.

— Това ли е гхатът за кремация, който ни интересува? — попита Лори, сочейки на север. Там се виждаха неясни проблясъци и към притъмняващото небе, покрито с перести облаци, се издигаше гъст пушек.

— Това е — потвърди Джавахар. — От водата ще се вижда по-добре. Сега ще потърся лодка. Като намеря, ще ви махна. — И той тръгна надолу по стъпалата към реката.

— Какво мислите за Варанаси? — попита Арун.

— Интересно място — замислено отвърна Лори. — Но идва малко в повече на западняшките ми възприятия.

— Тук сякаш съществуват няколко века едновременно — обади се Джак. Той гледаше как стоящият наблизо индиец отвори мобилния си телефон.

Пътуването с лодка се оказа добра идея. В продължение на няколко часа, докато падна нощта, те обикаляха бавно покрай брега, хипнотизирани от мащабната активност по всички гхатове, но привлечени най-силно от Маникарника и дванайсетте му погребални клади. Неясни фигури подклаждаха огъня и изпълваха тъмното небе с искри и пушек. По брега бяха подредени огромни купчини дървета за горене, сред които и рядкото сандалово дърво.

Над дървата за горене се издигаше вдлъбнатината, в която бяха построени кладите. Над нея се виеха издълбани стъпала, водещи до отвесна каменна стена. На върха й се намираше балкон, част от голям храмов комплекс с конични кули. До храма се издигаше занемарен дворец, увенчан с нефункционираща часовникова кула. В комбинация с кладите и хаотичното движение, брегът наподобяваше сцена от апокалипсиса.

Беше десет и трийсет и пет, когато телефонът на Лори иззвъня. Тя погледна първо дисплея, преди да го подаде на Джавахар. Номерът определено беше индийски.

Джавахар заговори на хинди и разговорът беше съвсем кратък. Той подаде телефона обратно на Лори.

— Телата са пристигнали — докладва той. — Браминът ги е вкарал в малкия храм до онзи огромен балкон, който се вижда и оттук. Каза, че веднага трябва да идем там.

— Да тръгваме — каза Лори.

Докато лодкарят гребеше към брега, Джавахар им обясни, че ще слязат до Скиндия гхат, защото до брега на Маникарника гхат не се допускат жени, както и до погребалните клади.

— И защо, за бога? — попита Лори.

— За да се попречи на съпругите да скочат в погребалната клада на мъжа — обясни Джавахар. — Животът на вдовиците в традиционалистка Индия съвсем не е лесен.

Когато слязоха на брега, Джак и Лори бяха очаровани от огромния храм на Шива, леко наклонен към Ганг, която миеше стените му. Заедно с Арун се приближиха, за да го разгледат, докато Джавахар се разплащаше с лодкаря.

За да стигнат от Скиндия гхат до Маникарника гхат, те трябваше да влязат в старата част на града, който заобикаляше шестте километра гхатове. Щом се отдалечиха от водната повърхност, градът изведнъж придоби средновековен вид, прорязан от тъмни, клаустрофобични, криволичещи калдъръмени улици. За разлика от копринената хладина по бреговете на Ганг, тук цареше зловонна жега и смрад на стара урина и кравешка тор. Освен това беше пълно с народ, крави и кучета. Лори се опитваше да се свие в себе си като охлюв, за да избегне допира с каквото и да било. Вонята беше толкова ужасна, че й се искаше да започне да диша през устата, но страхът, че може да пипне някоя заразна болест я принуждаваше да диша през носа. Рядко се беше чувствала толкова неудобно както сега, докато вървеше след Джавахар, опитвайки се да не стъпи в някое изпражнение.

От време на време клаустрофобията ги напускаше, когато се приближаваха до някой осветен ресторант, отворен магазин или щанд за продажба на бханг, осветен от самотна крушка. Но като цяло беше тъмно, горещо и миризливо.

— Ето ги стълбите — каза Джавахар, спирайки толкова рязко в тъмнината, че Лори, която вървеше втора, се блъсна в него. — Тези стъпала ще ни отведат до големия балкон. Съветвам ви да стоите заедно. Не искаме някой да се изгуби, нали?

Лори не можеше да повярва, че той ги смята за способни да тръгнат да скитат наоколо.

— Тук е пълно с хостели — продължи Джавахар. — Всеки се наглежда от отделен брамин. Те са за умиращите. Не влизайте вътре. Ще има само някоя друга свещ, през повечето време ще е тъмно. Нося си фенерче, но ще го използваме едва когато дойде време да вземете пробите. Ясно ли е?

Джак и Арун отговориха утвърдително. Лори мълчеше. Устата и гърлото й бяха пресъхнали.

— Добре ли си, Лори? — попита Джак. Едва можа да я различи в тъмнината.

— Мисля, че да — успя да отговори тя, опитвайки се да произведе малко слюнка, за да навлажни устните си.

— Носиш ли парите? — попита Джавахар Джак.

— Нося ги. — Джак потупа джоба си.

— Само още нещо — добави Джавахар. — Не говорете с домба.

— Кои са домба? — попита Лори.

— Домба са Недосегаемите, които от незапомнени времена поддържат кладите за кремиране и се занимават с мъртвите. Те живеят в храма на вечния огън на Шива. Облечени са с бели роби и бръснат главите си. Не разговаряйте с тях. Те приемат работата си много на сериозно.

„Не се тревожи — помисли си Лори. — С никого няма да разговарям.“

Джавахар се обърна и тръгна нагоре по стълбите, които свиваха наляво и изглеждаха безкрайни. Когато ги изкачиха, те се озоваха на балкон с порутен парапет. Пред него се ширеше огромната река, над която бе надвиснала пълната луна. Под него пропукваха бушуващите погребални клади и изпълваха въздуха с искри, пепел, суха жега и пушек. Навсякъде можеха да се забележат Домба — тъмни фигури, носещи дълги пръти, с които разравяха жарта и превръщаха кладата в миниатюрно подобие на ад. Във всяка се виждаха ясно горящи тела.

На балкона лежаха трийсетина трупа, обвити с бели муселинови покривала. На дъното, под широкия свод, зееха тъмните входове към храмовете. В центъра гореше вечният огън на Шива.

— Дай ми парите — каза Джавахар и протегна ръка.

Джак се подчини.

— Стойте тук. Веднага се връщам.

— Мили боже — проплака Лори. — Това е ужасно.

— Хората наистина ли идват тук и остават в тези пещери, докато умрат? — попита Джак.

— Доколкото знам, да — отвърна Арун.

Джавахар отново се появи. Беше влязъл в единия от двата крайни индийски купола.

— Въпросните тела се намират в малкия храм до стълбите, по които стигнахме дотук — каза той. — Браминът каза да побързаме и да не привличаме внимание към себе си. Проблемът е, че домба вярват, че едно от основните им задължения е да пазят телата.

— Само това ни трябваше — промърмори Лори, докато се отдалечаваха в указаната посока. Тя усети, че започва да трепери.

Когато стигнаха до храма, те се шмугнаха вътре един след друг. Изчакаха очите им да свикнат с тъмнината. Освен входа, помещението имаше един неостъклен прозорец. През него навлизаше достатъчно лунна светлина, за да се видят двете тела, лежащи едно до друго. Те също бяха увити с бял муселин.

— У теб ли са спринцовките? — попита Джак. Лори му ги подаде. Беше ги извадила от дамската си чанта. Джак взе едната. — Аз ще взема от единия, ти от другия. Мисля, че фенерчето няма да ни трябва.

Те развързаха въжето, придържащо чаршафите, които всъщност се оказаха платнени чували. Арун помогна на Лори, а Джавахар на Джак да издърпат чувалите достатъчно, за да достигнат до надпубисната област. Забиха иглите малко над пубиса и спринцовките бързо се напълниха с урина.

— Фасулска работа — рече доволно Джак.

След като сложиха капачета на спринцовките, Лори отново ги прибра в чантата си. След това всички се заеха с малко по-трудната задача да увият отново труповете в саваните. Още не бяха свършили, когато лунната светлина изведнъж отслабна. Те погледнаха нагоре и забелязаха, че на вратата стоят двама домба.

— Какво става тук? — попита единият.

Джак реагира пръв, изправи се и отмести домбата от вратата.

— Тъкмо приключихме. Ние сме лекари. Искахме да се уверим, че тези двамата наистина са мъртви. Но вече всичко свърши.

Джавахар, Лори и Арун се приближиха до Джак.

Въпреки че първоначално домбата беше объркан от думите на Джак, това не трая дълго.

— Крадци на тела! — извика той с всички сили и се опита да сграбчи Джак за ризата.

— Бягайте! — извика Джак в отговор.

Лори не чакаше да я подканят повторно. Стрелна се към стълбището, краката й се движеха машинално. Джавахар хукна след нея, следван от Арун.

Джак нанесе каратистки удар по едната ръка на домбата, но беше хванат изотзад от другия мъж. Той сви ръката си в юмрук и нанесе силен удар в лицето на втория домба. След това се завъртя и удари първия, който се преви. Джак само това и чакаше и хукна към стъпалата.

Когато стигна до тесните улички в основата на стълбището, той се огледа. След миг забеляза Арун, който стоеше на светло и махаше с ръка. Джавахар ги беше повел в посока, противоположна на тази, от която бяха дошли. Джак се втурна към Арун, който отново побягна. Зад гърбовете си чуваха крясъците на домба, които тичаха надолу по стълбите.

Джак беше в отлична физическа форма и бързо настигна Арун. Само след миг обаче двамата се сблъскаха с Лори и Джавахар, които бяха попаднали в задръстване. Тъмната, пуста и много тясна уличка се вливаше в по-голяма, но ужасно претъпкана с народ; и сякаш човешката суматоха не беше достатъчна, една невъзмутима крава спокойно преживяше храната си. В бързината Лори едва не налетя на животното.

Известно време те се блъскаха из тълпата, опитвайки се да увеличат разстоянието между себе си и разгневените домба. Когато най-накрая се увериха, че вече никой не ги преследва, се спряха, дишайки тежко — без Джак, всъщност. Спогледаха се и избухнаха в смях, предизвикан отчасти от облекчението, че са успели да се измъкнат.

След като се успокоиха, Джавахар ги поведе през лабиринта от улички обратно към Вишванат Гали, търговската улица, по която бяха стигнали до Дасашвамедха гхат. Там той успя да наеме две велорикши, които ги откараха до хотел „Тадж Ганг“.

— Най-много си мечтая за един продължителен душ — каза Лори, когато се изправиха пред рецепцията, за да си вземат ключовете.

— Вие ли сте д-р Лори Монтгомъри? — попита служителят, преди Лори да успее да му каже нещо. Гласът му беше напрегнат и я накара да се стегне.

— Аз съм — отвърна тя.

— Имате няколко спешни обаждания. Господинът ви търси три пъти и ме помоли да ви предам да се обадите веднага.

Лори погледна разтревожено към листчето.

— Какво има? — надникна Джак през рамото й.

— Нийл е звънял — каза Лори и го погледна. — Смяташ ли, че има връзка с Дженифър?

Докато Лори вадеше мобилния телефон от чантата си, четиримата се придвижиха до креслата във фоайето. Тъй като не знаеше номера на Нийл, тя се обади в хотела и помоли да я свържат със стаята му.

Нийл вдигна слушалката още преди края на първото позвъняване, сякаш беше стоял до телефона.

— Дженифър е била отвлечена — изтърси той, още преди да чуе гласа на Лори.

Лори ахна.

— Сигурно е станало тази сутрин, докато съм бил с вас — продължи Нийл. — Когато се върнах, помислих, че още спи. Разбрах, че я няма едва към шест часа.

След това им разказа всичко, включително това, че единствената улика е липсата на предпазната верига на вратата. Както и това, че от стаята й не липсва нищо.

— Има ли оставена бележка? Някакви искания? — попита Лори.

— Нищо — призна Нийл. — И точно това ме плаши.

— Полицията уведомена ли е?

Нийл се изсмя подигравателно.

— Да, но това едва ли би ни помогнало особено.

— Защо?

— Отказват да попълнят техния Предварителен информационен доклад преди изтичането на двайсет и четири часа. От друга страна, преди да направят каквото и да било, трябва да имат ПИД. Това е техният „параграф 22“.

— Защо не искат да попълнят такъв доклад?

— Тук идва интересната част! Не искат, защото от опит знаят, че при изчезването на някого, особено на американец, независимо дали става въпрос за отвличане, или човекът просто е отишъл някъде, се хвърля страшно много работа, която накрая често се оказва напълно излишна. Мързеливите копелета са готови да дадат на похитителите преднина от двайсет и четири часа, само защото попълването на документацията отнема много време. Направо ми се повръща от тях!

— А в хотела как приеха случилото се?

— Те са невероятни. Разстроени са колкото мен и са пуснали частен екип по следите. Освен това преглеждат касетите от охранителните камери, инсталирани във фоайето и на входа.

— Дано намерят нещо, и то бързо — каза Лори. — Жалко, че не сме там.

— Да. Силно съм притеснен.

— Поне се сдобихме с пробите урина, за които дойдохме — каза Лори.

— Дано не ви прозвучи разочароващо, но честно да си призная, не ми пука за пробите.

— Напълно те разбирам — отвърна Лори. — И аз се чувствам по същия начин. Просто го споменах, защото се връщаме рано сутринта в Ню Делхи и ще се постараем да принудим полицията да си свърши работата. Чакай малко, Джак иска да говори с теб.

— Чуй ме, Нийл — каза Джак, след като взе телефона. — Първото, което трябва да направим утре, е да отидем в американското посолство и да поговорим с някой от служителите. Те ще ни свържат с отговорника по безопасността, а той ще знае как да се разправя с полицията. Ти сигурно си говорил с някой от местните полицаи. Сигурно ще се наложи да помолим индийското ФБР да се включи в разследването. Ръцете им са вързани, докато не бъдат поканени.

— Кога се връщате тук?

— Току-що проверих полетите. Първият е в пет и четирийсет и пет. Ще се върнем в хотела, преди да си се събудил.

— Не разчитай много на това. Не съм сигурен дали изобщо ще мога да заспя.

Джак върна телефона на Лори.

— Да знаеш, че те чух — каза тя. — Слушай, трябва да поспиш. Ще се справим с това, не се тревожи.

След като се сбогуваха, Лори прекъсна разговора. После се обърна към Джак.

— Това вече е истинско нещастие.

Джак кимна.

[1] Група университети в САЩ, които се отличават с отлично академично качество и високи критерии за прием. — Б.пр. ↑

Глава 37

20 октомври 2007 г.

Събота, 3:00 часа

Ню Делхи, Индия

Към три след полунощ къщата най-после утихна. Само час по-рано Вийна чуваше звука на телевизора от всекидневната, което означаваше, че някой не може да заспи. Но най-накрая човекът го спря и се прибра в стаята си.

Без да светва лампата, Вийна потърси опипом калъфката за възглавница, която беше оставила на нощното си шкафче, преди да угаси лампите за през нощта. Намери я и тръгна към вратата на спалнята си. За неин късмет Самира беше решила да прекара нощта при Даръл. Това беше основното й притеснение и последните три часа тя беше прекарала будна в леглото си, изтръпвайки при всеки шум, който би могъл да означава, че Самира се връща в стаята, за да си легне.

Другото притеснение беше ключът. Ако не беше на мястото си, всичко отиваше по дяволите.

Вийна отвори вратата си. Къщата беше тиха и добре осветена от пълната есенна луна. Тя тръгна тихо по коридора, понесла обувките в едната ръка си, а калъфката за възглавница в другата. Опитваше се да се придвижва в сенките. Когато стигна до всекидневната, забави крачка и надникна предпазливо вътре. Знаеше много добре, че когато живееш с шестнайсет души и петима прислужници, можеш да се засечеш с някой от тях по всяко време на денонощието.

Всекидневната беше празна. Окуражена, тя безшумно се придвижи по постлания с килим коридор към библиотеката. Също както във всекидневната, и тук беше тъмно и празно. Без да губи нито миг, Вийна изтича към камината. Остави калъфката и обувките си на земята и свали индийската кутия за бижута. Капакът й прилепваше толкова плътно, че й бяха необходими няколко минути, за да успее да подпъхне ноктите си под него. Когато най-накрая го повдигна, той издаде странен пукащ звук, който я накара да замръзне. Остана така, ослушвайки се, няколко минути. Къщата остана тиха.

Вийна свали капака и го остави на камината. После си пое дъх и бръкна в кутията. За нейно голямо облекчение пръстите й веднага напипаха огромния ключ и тя произнесе бърза благодарствена молитва към Вишну. Пусна ключа в джоба си, намести капака върху кутията и я върна на предишното й място.

Грабна обувките си и калъфката за възглавница и излезе от библиотеката. Щом се озова в коридора, тя се отправи към оранжерията. Точно в този миг чу глухия звук от затварянето на хладилника. Сви се инстинктивно в сенките на коридора и замръзна. Беше постъпила правилно. След минута в коридора се появи Кал, понесъл кутия бира в ръка. Той мина покрай Вийна и се запъти към крилото, където се намираха стаите на сестрите.

Вийна изпадна в паника. Макар цялата вечер да се опитваше да се държи нормално, знаеше, че Кал подозира нещо. Беше я попитал няколко пъти дали е добре. А по-късно, след като тя се извини, че предпочита да си легне, дори я изпрати до спалнята й. Сега, когато го забеляза да се отправя натам, тя реши, че пак я проверява.

Щом силуетът му се изгуби от погледа й, Вийна отново тръгна. Трябваше да действа колкото се може по-бързо. Прекоси оранжерията и излезе в градината, където обу обувките си и хукна през поляната. Когато навлезе в малката горичка, най-после забави ход и тръгна в тъмното към гаража. Няколко минути по-късно вече стоеше пред него.

Тя отключи горната врата и я остави отворена, за да се възползва от лунната светлина, процеждаща се между клоните на дърветата. В основата на стълбището цареше пълен мрак — когато Вийна вдигна глава нагоре, видя само тънък лъч светлина, който проникваше услужливо.

Тя извади ключа.

— Госпожице Ернандес! Аз съм сестра Чандра — извика тя и отвори вратата. — Госпожице Ернандес! Идвам да ви измъкна оттук. Това не е номер, трябва да побързаме. Донесла съм ви дрехи и обувки.

Вийна усети как една ръка я докосва по рамото.

— Къде са обувките? — попита Дженифър. Тя беше изпълнена с подозрение, въпреки думите на Вийна, че това не е номер.

— Пъхнала съм ги в една калъфка за възглавница. Хайде да се качим горе, по-светло е.

— Добре — съгласи се Дженифър.

Вийна се обърна и тръгна нагоре по стълбите към слабата сребриста светлина. Едва чуваше шляпането от босите крака на Дженифър. Щом излезе навън, Вийна погледна към къщата.

— О, не! — прошепна тя. През клоните на дърветата се виждаше, че лампите светят. След миг чу нещо, което накара кръвта да замръзне във вените й. Чу гласа на Кал, който викаше името й в тъмното.

Дженифър се появи на вратата. Започна да сваля хавлията, за да облече дрехите, които Вийна й беше приготвила.

— Няма време за това — рече бързо Вийна. — Но поне трябва да обуете нещо. — Тя измъкна гуменките от калъфката и ги подаде на Дженифър, която побърза да се увие в халата и ги грабна от ръката й.

— Защо сме се разбързали толкова? — попита тя.

— По някакъв начин Кал Морган, шефът, е разбрал, че ме няма. Може още да не се е усетил, но скоро ще разбере, че през цялото време съм възнамерявала да се върна и да ви освободя.

Дженифър нахлузи гуменките.

— Къде отиваме?

— През гората, по-далеч от къщата. Има метална ограда, но на места е съборена. Трябва да ги намерим и да се отдалечим колкото се може повече от къщата, защото иначе и двете ще се озовем в мазето.

— Да тръгваме. — Дженифър стегна колана на халата.

Двете жени хукнаха през гората. Колкото по-гъсти ставаха дърветата, толкова по-трудно им беше да си проправят път. В продължение на около петнайсетина метра те се придвижваха изцяло по усет, протегнали напред ръце. Основният проблем беше шумът. Сякаш слонове препускаха през храсталаците.

— Вийна, върни се! Трябва да поговорим! — разнесе се мъжки глас в нощта. В тъмнината затанцуваха лъчи от фенерчета и започнаха да кръстосват поляната пред къщата.

Жените хукнаха още по-бързо и накрая се сблъскаха със здравата метална ограда, увенчана с ръждясала бодлива тел.

— Накъде? — попита задъхано Дженифър.

— Нямам представа — отвърна Вийна. Светлината от фенерчетата вече проникваше през дърветата.

Дженифър пое надясно, опипвайки оградата с ръце. Зад себе си чуваше стъпките на Вийна — двете жени вдигаха повече шум, отколкото би им се искало. Оградата продължаваше напред. Точно когато Дженифър се оплака, че съборената част сигурно е в другата посока, ръцете й попаднаха в дупка. Тя се наведе и опипа.

— Тук е — прошепна тържествуващо тя и пристъпи напред, стигайки до бодливата тел. Въпреки че не можеше да я види, реши да рискува и скочи. За щастие се приземи върху пръстта и подкани Вийна да я последва. Само след миг индийката вече стоеше до нея и двете отново побягнаха. Няколко минути по-късно те излязоха от гората и се озоваха на пуст път в квартала Чанакиапури.

— Не можем да останем — каза задъхано Вийна. — За нула време ще стигнат до тук с някоя от колите. Имат четири коли.

Още докато говореше, иззад завоя се появи кола. Двете жени се шмугнаха в храстите и се проснаха на земята. Колата намали и ги подмина на бавен ход. Момичетата изчакаха, докато тя зави зад ъгъла и изчезна от погледа им. Веднага скочиха и хукнаха в посоката, от която се беше появила колата. На следващата пресечка прекосиха една широка улица и свърнаха в тясна алея, която се отдалечаваше от къщата.

— Това беше една от колите им — избъбри Вийна между две резки вдишвания. — Обикалят и ни търсят.

Минута по-късно зад гърбовете им светнаха фарове, принуждавайки ги да скочат зад една стена. Отново се притиснаха към земята. Беше същата кола и се движеше със същата бавна скорост.

Играта на котка и мишка продължи, докато Дженифър и Вийна не стигнаха до незаконно селище покрай един път с доста натоварен трафик. Къщите бяха от струпани кашони, късове нащърбена ламарина, мушами и парцали. Между импровизираните домове се простираше гола земя. Личеше си, че комуната съществува от доста време.

— Насам! — извика задъханата Вийна. Бяха тичали повече от час. — Тук сме на сигурно. — Без да се колебае, тя навлезе между заслоните и тръгна навътре. Беше тихо, с изключение на случайните бебешки проплаквания. След като се отдалечиха от пътя, те се натъкнаха на една жена, която се връщаше от почти пресъхналия близък поток, който, ако се съдеше по миризмата, се използваше за тоалетна. Вийна й каза нещо на хинди и жената посочи с пръст. След още няколко въпроса Вийна й благодари.

— Имаме късмет — каза тя, след като двете отново тръгнаха. — Една от колибите е свободна. Проблемът е, че е твърде близо до отходното място. Но поне ще бъдем в безопасност.

— Да влизаме — каза Дженифър. — Мисля, че повече не мога да издържам на това темпо.

Пет минути по-късно те седяха под един навес, направен от въжета, опънати между две дървета и покрити с ярки парцали, чиито краища бяха затиснати с камъни. Подът беше покрит с най-различни парчета от черги. Вийна се беше облегнала на едното дърво, Дженифър на другото. Въпреки че миризмата от канала беше ужасно силна, те се чувстваха в безопасност, по-сигурни, отколкото ако бяха излезли на пътя и бяха размахали ръце пред някой камион или кола.

— Никога не ми е било по-приятно да седя на земята — каза Дженифър. Двете едва различаваха лицата си в сумрака. — Виждам, че още носиш дрехите.

Вийна й подаде калъфката за възглавница. Дженифър бръкна вътре и измъкна тениска и панталони. Тя опипа плата.

— Това дънки ли са?

— Да — отвърна Вийна. — Купих си ги в Санта Моника.

— Живяла си в Санта Моника?! — възкликна Дженифър. Тя се измъкна изпод навеса. Свали халата и гуменките и облече първо дънките, а после и тениската.

След това нави хавлията на руло, за да я използва като облегалка и се вмъкна отново под навеса. Хвърли едни бърз поглед към Вийна, която стоеше неподвижна, със затворени очи. След като Дженифър се настани удобно, тя отново я погледна и се стресна. Очите на Вийна бяха широко отворени и блестяха.

— Преди малко помислих, че си заспала — каза Дженифър.

— Трябва да поговорим — каза Вийна.

— Разбира се. Аз съм ти ужасно задължена. Благодаря ти, че ме спаси. Но не спира да ме гложди въпросът: какво търсиш ти при тези хора?

— Дълга история — отвърна Вийна. — Бих ти я разказала с удоволствие, но първо трябва да ти кажа нещо за мен и моето семейство, за да разбереш причините за постъпките ми.

— Цялата съм слух.

— Разказът ми ще опозори семейството ми, но това вече не е тайна. Баща ми се възползва от мен още от дете, а аз не направих нищо, за да го спра.

Дженифър се отдръпна рязко назад, сякаш Вийна й беше зашлевила шамар.

— Може би се питаш защо. Проблемът е, че живея в два свята, но повече в стария. В старата Индия аз съм длъжна да уважавам баща си и да му се подчинявам. Не разполагам с живота си. Той принадлежи на семейството ми и аз не мога да говоря за неща, които биха го опозорили, като например да разказвам за баща ми. Освен това той ми каза, че ако не му се подчиня, ще вземе някоя от сестрите ми. — След това Вийна продължи да разказва за „Международни медицински сестри“ и обещанието да емигрират в Америка. Разказа за това, как са откраднали данните за пациентите и как показателите се бяха оказали твърде добри.

— Тогава Кал Морган реши да промени задачата ни — обясни Вийна. — Обеща, че ще се погрижи за баща ми така, че повече да не тормози мен, сестрите и майка ми, и ще ме отведе в Америка, където ме очаква нов живот — но само ако се съглася да свърша нещо за него.

Тя замълча и погледна Дженифър. Паузата продължи дълго, младата жена се опитваше да намери смелост да продължи.

— Какво е поискал от теб Кал Морган? — попита Дженифър. Тя се чувстваше все по-напрегната. Страхуваше се от онова, което щеше да научи.

— Поиска да убия Мария Ернандес. Аз убих баба ти.

Дженифър отново се отдръпна назад. За част от секундата се изпълни с желание да скочи и да удуши жената, която седеше срещу нея. През цялото време е била права за смъртта на баба си и извършителката се намираше на една ръка разстояние от нея. Но след това разумът надделя. Пред нея седеше млада жена, попаднала във възможно най-ужасния психологически капан, който Дженифър можеше да си представи, особено след преживяното от самата нея.

Дженифър си пое дълбоко дъх, за да се успокои.

— Защо ме спаси? Виновна ли се чувстваше?

— Донякъде — призна Вийна. — Ужасно съжалявам за онова, което сторих с баба ти. Дори се опитах да се самоубия, но Кал Морган ме спаси.

— Истински опит ли беше? — В гласа на Дженифър се усети малко съчувствие и доста скептицизъм.

— Съвсем истински — отвърна Вийна. — Но тъй като бях спасена, реших, че боговете са удовлетворени. Но въпреки това продължавах да се чувствам зле и се опитах да ги накарам да престанат. След това, когато се срещнахме в болницата и осъзнах, че те сигурно ще се опитат да се отърват от теб, това ми дойде в повече. Тези хора нямат никакъв морал. Наистина, те самите не убиват, но нямат скрупули да карат други да го правят вместо тях. Единственото, което ги интересува, е да постигнат успех.

— Знаеш ли, и аз ще ти разкажа моята тайна — внезапно рече Дженифър. — И аз съм жертва на баща си. Всичко започна когато бях на шест. Бях много объркана.

— Аз също — потвърди Вийна. — Винаги ме караше да се чувствам гузна. Понякога си мислех, че аз съм си виновна.

— Така беше и с мен. Но когато станах на девет, внезапно осъзнах, че всичко това е грешно и изхвърлих баща си от живота ми. Мисля, че съм била късметлийка. Нямах никакви културни ограничения, които да ме карат да го уважавам на всяка цена. Естествено, нямах и сестри, за които да се притеснявам. Не мога да си представя какво си преживяла. Сигурно е било ужасно. Дори повече от ужасно.

— Така беше — съгласи се Вийна. — Като тийнейджърка се опитах да се самоубия, но опитът ми не беше искрен. Опитвах се да привлека внимание, но не се получи.

— Бедничката! — каза искрено Дженифър. — Аз се самосъжалявах, защото си мислех, че баща ми е съсипал живота ми и никой няма да ме иска, но никога не съм мислила за самоубийство.

Час по-късно небето на изток започна да изсветлява, но Дженифър и Вийна го разбраха едва след като слънцето изгря. Изведнъж осъзнаха, че могат да се видят ясно. Бяха разговаряли без прекъсване в продължение на два часа.

Те се измъкнаха от навеса, спогледаха се и независимо от страха избухнаха в смях. И двете изглеждаха ужасно, косите им бяха сплъстени, а лицата омазани с кал.

— Изглеждаш така, сякаш си участвала в битка — рече Дженифър, защото дрехите на Вийна бяха почти толкова кални, колкото и лицето й. Тя се пъхна обратно под навеса и измъкна хавлията. Когато я разгъна установи, че е в същото състояние като дрехите на Вийна.

Двете тръгнаха през селището, а от разнебитените временни постройки започнаха да се измъкват и други хора. Имаше майки с деца, бащи с пеленачета, деца и старци.

— При вида на всичко това, не те ли изпълва тъга? — попита Дженифър.

— Не — отвърна Вийна. — Това е тяхната карма.

Дженифър кимна, сякаш разбираше, но всъщност съвсем не беше така.

Докато приближаваха пътя, който вече беше задръстен от сутрешния трафик, двете ставаха все по-подозрителни. Макар че вероятността хората от „Международни медицински сестри“ да продължават да ги търсят беше минимална, тя все пак съществуваше. По-добре да проявяха предпазливост, вместо да съжаляват после, решиха те и продължиха да се крият зад дърветата, докато оглеждаха пътя, по който се движеха не само превозни средства, но и хора. Пешеходците отиваха към града или просто се шляеха наоколо.

— Как ти се струва? — попита по едно време Дженифър.

— Мисля, че е чисто.

— Какво ще правиш сега? — попита Дженифър. — Къде ще отидеш?

— Не знам — призна си Вийна.

— Тогава аз ще ти кажа. Идваш с мен в хотела и ще останел в стаята ми, докато не измислим какво да правим. Съгласна ли си?

Вийна кимна.

Отне им известно време да хванат такси, но най-накрая намериха шофьор, който да пътува към града. Когато стигнаха до хотел „Амал палас“, Дженифър го помоли да я изчака да донесе пари, но Вийна плати.

Когато влязоха във фоайето, Сумит я зърна и извика с пламенно:

— Здравейте, госпожице Ернандес! Приятелите ви току-що пристигнаха. — Той изскочи иззад бюрото си и хукна към асансьорите. Само след минута се появи с триумфално изражение на лицето, повел Лори и Джак след себе си. Беше ги хванал, преди да успеят да се качат в кабинката.

— Боже мой, Дженифър! — изтича към нея Лори и силно я прегърна. Джак направи същото.

Дженифър представи Вийна като своя спасителка.

— Сега смятаме да вземем душ и след това да слезем за закуска — добави тя. — Искате ли да се присъедините към нас?

— С удоволствие — каза Лори, все още в шок, но все пак успокоена от появата на Дженифър. — Сигурна съм, че Нийл също ще дойде.

Четиримата тръгнаха към асансьорите.

— Имам усещането, че ще ни разкажеш интересна история — каза Лори.

— Да, благодарение на Вийна — отвърна Дженифър.

Качиха се в асансьора и операторът натисна седми етаж за Джак и Лори и девети за Дженифър. Този човек имаше впечатляваща памет.

— Докато пътувахме с таксито насам, научих един нов индийски правен термин — каза Дженифър. — Санкциониращ свидетел.

— Звучи интересно — каза Лори. — Какво означава?

— Означава свидетел, който дава показания срещу съучастниците си, и Вийна ще направи точно това.

Епилог

20 октомври 2007 г.

Събота, 23:30 часа

Раксаул, Индия

Настроенията в тойотата непрекъснато се променяха по време на дългия път. Когато потеглиха рано сутринта от Ню Делхи, всички бяха в паника. Сантана беше особено притеснена и с напрегнат глас ги подканяше да побързат. Особено се притесняваше да не събуди някоя от другите сестри, освен Самира, която спеше при Даръл.

След като изминаха три часа, всички, дори Сантана, се поотпуснаха. Кал дори се запита дали не са реагирали твърде прибързано, защото според него Вийна никога нямаше да се предаде.

— Предпочитам да седя някъде в Катманду и да ми казваш, че съм реагирала прибързано, вместо да остана в Ню Делхи и да разбера, че вече е твърде късно — каза Петра.

Обядваха в Лукноу и се опитаха да разберат дали в сутрешните новини е имало нещо, свързано с „Международни медицински сестри“. Но нямаше нищо: никакви новини, които да предизвикат обсъждане относно това къде е отишла Вийна и дали Дженифър Ернандес е останала с нея. Групата бе обсъдила всичко, което американката би могла да разкаже на властите. Със сигурност нямаше как да знае къде е била държана, защото беше избягала посред нощ; освен, разбира се, ако Вийна не й беше казала. Самира се съмняваше в това, наблягайки на факта, че Вийна е отборен играч.

Най-накрая всички се съгласиха, че са постъпили правилно, като са напуснали града и Индия. Трябваше първо да разберат какви са пораженията, нанесени от бягството на Вийна и Дженифър Ернандес.

— Винаги съм имал едно на ум за нея — обади се Кал от задната седалка. — Може би трябваше да я освободим още когато разбрахме тайната й. Човече, щом е живяла по този начин цели шестнайсет години, със сигурност нещо в главата й не е наред.

— След като „Международни медицински сестри“ вече не е в бизнеса, какво ли ще кажат от корпорация „Най-добрите грижи“ и директорът Реймънд Хаусман? — попита Петра, която шофираше.

— Ще бъдат много разочаровани — въздъхна Кал. — Програмата реализира отлични резултати през изминалата седмица. Каква трагедия, че няма да получат подобри резултати за парите, които инвестираха. За съжаление, ние пръснахме доста средства, за да стигнем там, където сме сега.

— Добре че се сети да организираш план за бягство, Даръл — каза Сантана. — В противен случай щяхме да си стоим в Ню Делхи.

— Идеята беше на Кал — каза Даръл.

— Но ти свърши цялата работа — възрази Кал.

— Приближаваме Раксаул — обади се Сантана.

Даръл погледна през прозореца.

— Равен и горист терен, пълна противоположност на очакванията ми, докато търсех място, където да прекосим границата.

— Има ли вероятност да се сблъскаме с някакви проблеми? — попита Петра. Всички си бяха задавали наум този въпрос, но сега, когато вече приближаваха града, не можеха просто да го игнорират.

— Минимална — отвърна най-накрая Кал. — Мястото е толкова затънтено, че хората дори нямат нужда от виза, за да влизат и излизат от страната. Нали така, Даръл?

— Оттук минават предимно камиони — отвърна Даръл.

— Колко време смятате да останем в Катманду? — попита Петра.

— Да видим как ще се развият нещата. — Кал прозвуча уклончиво.

— Вече официално се намираме в Раксаул — обади се Сантана и посочи с пръст табелката с името на града.

В джипа се възцари тишина. Петра постепенно намали скоростта. Знаците бяха в излишък. Навсякъде имаше паркирани камиони. Самият град изглеждаше запуснат и мръсен. Единствените хора, които се забелязваха по улиците, изглежда, бяха проститутки.

— Красиво местенце — изкоментира Даръл, за да разчупи мълчанието.

— Приближаваме митницата — обяви Сантана. Пред тях, насред пътя, се издигаше невзрачна сграда. От двете й страни имаше терени за спиране на превозните средства. Няколко цивилни гранични служители седяха върху празни сандъци под единствената светеща крушка. От другата страна седеше един-единствен полицай. Дори не държеше пушката си в ръка. Беше се облегнал на стената на сградата. Над пътя, на стотина метра от митницата, се издигаше голяма арка, която определяше границата. В момента шестима души я прекосяваха безпрепятствено в двете посоки.

Докато ленд круизерът се приближаваше, единият от агентите стана и махна с ръка на Петра да спре. Тя свали стъклото.

— Документите на колата — произнесе служителят с отегчен глас. — И паспортите.

Всички подадоха паспортите си на Петра. Сантана извади документите на колата от жабката. Петра предаде всичко на служителя.

Без да каже нито дума, той влезе в сградата. Измина една минута, после втора. След петата Сантана се обади:

— Мислите ли, че всичко е наред?

Никой не й отговори. Всички се чувстваха все по-напрегнати. Първоначалният им оптимизъм, че преходът ще мине лесно, бързо се изпаряваше.

Петра първа забеляза полицейските джипове в огледалото за обратно виждане. Бяха четири автомобила, които се приближаваха бързо. За секунди обградиха тойотата. От всеки джип изскочиха по четирима полицаи. Всички, освен двама, държаха пистолетите си в ръце. Последните двама носеха автомати.

— Излезте от колата! — излая командирът им. — Горе ръцете! Вие сте арестувани!

* * *

1 ноември 2007 г.

Четвъртък, 6:15 часа

Ню Йорк, САЩ

От гледна точка на Лори най-лошата част от целия този кошмар с лечението й беше чакането. В първата фаза се пиеха хапчета или се слагаха инжекции, а развитието се следеше с ултразвук. По един или друг начин човек беше зает и не му оставаше много време за мислене. Но втората част от процеса бе съвсем различна. Не й оставаше нищо друго, освен да се пита дали този път ще успее да забременее, или ще си остане безплодна. Дори самата дума „безплодна“ й звучеше ужасно, сякаш нещо не й е наред, сякаш нещо й липсва.

Когато се събуди рано през онази ноемврийска сутрин, дъждът барабанеше по прозорците. Първата мисъл, която прекоси съзнанието й, беше дали е бременна. Както при всичките предишни опити и този път силно се надяваше, че е успяла. Хормоналните инжекции, които си беше слагала цял месец, бяха произвели изобилно количество фоликули.

В същото време Лори се чувстваше депресирана. И преди всичко изглеждаше обещаващо, но се оказваше безрезултатно. Защо този път да е по-различно? Нямаше ли да е по-добре, ако не таи чак такива големи очаквания? Миналия месец, когато цикълът й отново дойде и тя обяви, че не е бременна, беше готова да се откаже. Страхуваше се, че на четирийсет и няколко годишната Лори Монтгомъри Степълтън просто не й е писано да бъде майка.

Докато лежеше в топлото легло, тя чу Джак да си припява под душа. Помисли си, че й е трудно да приеме неговото безразличие.

— По дяволите — изруга полугласно тя.

Беше се примирила. Отметна завивките и забърза към банята, която беше топла и наситена с пара. Като се опитваше да не мисли за това, тя измъкна поредния от омразните тестове за бременност. Седна на тоалетната чиния и намокри тампончето, както пишеше в инструкциите. Нагласи таймера и пъхна пластмасовата пръчица зад керамичното казанче.

След като включи кафеварката и пъхна няколко английски кифлички в тостера, тя се върна обратно в банята. Измъкна пръчицата, но нарочно избягваше да погледне резултата, преди да спре неприятно жужащия таймер.

Убедена, че резултатите са отрицателни, тя хвърли един бърз поглед към скалата. След миг го погледна стреснато, осъзнавайки със закъснение, че резултатът е положителен. За пръв път имаше и втора чертичка, която се виждаше ясно. Лори изписка. Досещаше се кога се е случило. В Индия, веднага след като Дженифър успешно се беше върнала в хотела, Джак и Лори правиха любов в стаята си и макар че по-късно през деня направиха и процедура за вътрематочното оплождане, тя беше сигурна, че всичко е постигнато по естествен начин.

Лори се завъртя, изпълнена с щастие, хвана дръжката на вратата на душкабината и я дръпна рязко. След това скочи под душа както си беше с пижамата.

— Успяхме! — извика тя и прегърна Джак. — Бременна съм!

* * *

20 март 2008 г.

Четвъртък, 11:45 часа

Лос Анджелис, САЩ

Дженифър взе плика и успя да устои на импулса веднага да го отвори. Все пак съдържанието му щеше да повлияе на по-нататъшния й живот. На плика пишеше само Дженифър М. Ернандес, Калифорнийски университет, Медицински колеж „Дейвид Гефън“. Вътре се намираха резултатите от подбора: процесът, при който желанията на студентите по медицина четвърта година и на академичните медицински институции се съпоставяха, за да се намери най-удовлетворителния и за двете страни резултат.

Подборът беше важен и за студентите, защото мястото, където ги разпределяха, беше определящо за професионалния им живот.

Неколцина от приятелите на Дженифър, които вече бяха научили бъдещото си назначение, се опитаха да я накарат да отвори плика, но тя отказа. Успя да устои на всичките им опити да я убедят и избяга от аудиторията. Искаше да сподели съдържанието на плика само с най-близкия си приятел, Нийл Маккългън.

След като се върнаха от Индия, връзката им разцъфна. Макар да не разполагаше с много свободно време, Дженифър го прекарваше изцяло с Нийл, стига той да не беше запрашил към някое екзотично място да кара сърф.

Стиснала плика в ръка, тя хукна към спешното отделение. Намери Нийл в една от кабинките, където заедно с няколко други специализанти упражняваха интубация върху един наскоро починал пациент. Съсредоточен върху действията на студентите си, той не я забеляза веднага, но когато я видя, тя беше извадила плика и го размахваше над главата си. Той се досети какво е и изпита леко бодване под лъжичката. Приятелството им означаваше много за него, въпреки че физическата част все още се намираше в развитие. Знаеше отлично, че нещата тепърва щяха да се променят, но не беше щастлив от връщането й на Източния бряг, каквото беше желанието й още от първи курс.

Мисълта самият той да се премести там му беше хрумвала, но той се бореше с всички сили срещу нея. Колкото и да му харесваше Ню Йорк, предпочиташе Лос Анджелис, особено заради непреодолимото влечение към сърфинга. Знаеше много добре, че Дженифър ще получи разпределението, което е пожелала. Беше амбициозна студентка и се беше представила повече от отлично през последната си година в хирургичното отделение.

Той й прошепна:

— Иди в кабинета ми.

Дженифър кимна, че е разбрала и тръгна по коридора. Влезе в кабинета му и седна на стола до бюрото. Вдигна плика към светлината, опитвайки се да разчете какво пише вътре, но беше невъзможно.

Нийл се появи след няколко минути.

— Е, какво, уреди ли се в „Кълъмбия“? — попита той.

— Още не съм го отворила. Суеверна съм. Исках да го направя в твое присъствие.

— Глупаче! Ще получиш онова, което искаш.

— Ще ми се да съм толкова уверена, колкото си и ти.

— Хайде, отвори го.

Дженифър си пое дълбоко дъх и разкъса плика. Извади листа, разгъна го и извика радостно, след което го хвърли във въздуха, оставяйки го да кацне на пода.

— Видя ли? — каза Нийл. — „Кълъмбия“ са големи късметлии, че ще отидеш при тях. — Той се наведе и вдигна листа, като му хвърли бърз поглед. Изведнъж се сепна и се взря отново. Върху листа пишеше „Медицински център, Хирургия, Калифорнийски университет“.

— Какво е това? — заекна той.

— О, забравих да ти кажа. Промених предпочитанията си. Осъзнах, че не искам да си тръгвам точно сега, когато започнахме да се опознаваме. Но не се притеснявай, няма да те притискам.

Нийл я сграбчи в мечешка прегръдка и я вдигна във въздуха.

— Нямаш представа колко се радвам! — извика той. — И знаеш ли какво? Никога няма да съжаляваш за това.

* * *

5 август 2008 г.

Сряда, 16:20 часа

Лос Анджелис, САЩ

Дженифър Ернандес беше толкова развълнувана, че едва се удържаше на едно място. Крачеше напред-назад пред митницата на международното летище в Лос Анджелис. Само след няколко минути щеше да стане свидетел на кулминацията на многомесечните си усилия.

— Трудно ми е да си представя, че Вийна Чандра ще премине през тази врата — каза Нийл Маккългън. Той беше откарал Дженифър до летището.

— На няколко пъти и аз си мислех, че това никога няма да се случи — съгласи се Дженифър. Още от първия ден, след като двамата се върнаха от Индия, Дженифър беше поела на кръстоносен поход да убеди администрацията на Калифорнийския университет да отпусне стипендия на Вийна.

Първоначално най-голямото препятствие беше участието на Вийна в процеса срещу „Международни медицински сестри“, но то беше прескочено лесно, след като всички сестри получиха имунитет в замяна на свидетелстване срещу Кал Морган, Даръл Уилямс, Сантана Рамос и Петра Дандероф.

Следващата трудност беше изпитът, който трябваше да положи Вийна. Както се оказа по-късно, всички усилия си заслужаваха, защото тя изкара отлична оценка и беше приета в университета.

Накрая остана да се съберат достатъчно пари за билет.

— Ето я! — извика развълнувано Нийл.

Вийна носеше две малки платнени чанти, в които бе събрала цялото си имущество. Беше облечена със стари дънки и обикновена тениска, но лицето й сияеше.

Дженифър размаха лудо ръце, за да привлече вниманието й. Вийна й махна в отговор и тръгна към тях. Докато се приближаваше с широка усмивка на лицето, Дженифър се опита да си представи какви ли мисли се въртят в главата й. Сега, когато най-накрая се беше освободила от противния си и безнравствен баща, пред нея се разкриваше чудесната възможност да учи медицина, но в същото време започваше живот в страна със съвсем различна култура и се отказваше от всичко, с което беше свикнала от дете.

Пристигането й наподобяваше донякъде пристигането на Дженифър от Ню Йорк, за която Западното крайбрежие бе ако не чужда страна, то съвсем различна култура, но за Вийна все пак промяната щеше да е огромна. Тя скъсваше с традициите на рода, за да се потопи в едно общество на индивидуализма. Но Дженифър щеше да й помогне, да бъде с нея, за да преодолее спомена от насилието и тормоза. Защото знаеше от собствен опит колко тежък е този товар, ако го носиш сам.

Тя самата бе научила — макар и на висока цена — няколко урока от индийката. И най-важният: какво е изкупление и прошка.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.